Title: A lángoló Isten
Author: Gabor Kovacs

Kovács Gábor

A lángoló Isten

Vallomás a Szentlélekről

„Lángnyelvek lobbantak, és szétoszolva leereszkedtek mindegyikükre. Mindannyiukat eltöltötte a Szentlélek, és különböző nyelveken kezdtek beszélni, úgy, ahogy a Lélek szólásra indította őket.” 
(ApCsel 2,3-4)

E szöveg első változata könyvként megjelent 1993-ban, a Marana Tha 2000 Alapítvány kiadásában, A lángoló Isten – Vallomás a Szentlélekről címmel. Itt új változatot, némileg aktualizált anyagot közlök, de az újabb fejleményekre nem tudok olyan részletességgel kitérni, mint a korábbiakra, mert ehhez nincsenek forrásaim, sem időm. A szöveg gondozásában nyújtott segítségükért köszönetet mondok Bécsi László és Riszterer Tamás barátaimnak.
Az anyag jelentős részét többé-kevésbé szószerint fölhasználtam az imádás misztériumáról szóló Sir Hasirim c. könyvemben, amely mélyebb összefüggésben tárgyalja az itt mondottakat.
Budapest, 2007. november 8.
                                                                                        Kovács Gábor

Bevezetés
Az istentagadás gyökere a gőg. Az önmagával eltelt ember üresnek találja az eget.
Isten dicsőségére vagyunk teremtve. Az alázatos szív, amely kész a hódolatra és az engedelmességre, találkozhat az emésztő tűzzel, ami Isten maga. Mihelyt elfogadtad, hogy nem te magad vagy létezésed súlypontja és mércéje, szabaddá válsz Isten élő valósága számára. „Aki elveszíti értem életét, az megtalálja” (Mt 10,39).
Isten a boldog önátadás misztériuma. „Atyám mindent átadott nekem” (Mt 11,27). Lényének határtalan gazdagságát szüntelen önkiüresítésben önti a Fiúba az Atya, s a Fiú, mint tökéletes képmás, azzal a hiánytalan önátadással válaszol, amit emberként a kereszt vállalásával mond ki. Abszolút meghódolás ez, teljes alávetettség: „Ne úgy legyen, ahogy én akarom, hanem ahogyan te” (Mk 14,36).
A kereszt az élet fája. Rajta a megalázott Isten, aki a rabszolgák halálát szenvedi teremtményei kezétől, saját életformáját tárja ki az ember előtt: a feltétel nélküli önátadást. A föltámadt Jézusban az ember birtokba veszi ezt a boldog isteni életformát, megérkezik a mennyei dicsőségbe. Pünkösdkor pedig túlcsordul az isteni élet, kiárad a világra. Tűzfolyamként zuhog le a hívőkre a dicsőség Lelke, az Atya és a Fiú kölcsönös önátadásának egybeolvadása, az isteni nász, az eggyéválás, az azonosulás boldogsága. „Mint a halál, olyan erős a szerelem; olyan a szenvedély, mint az alvilág. Nyila tüzes nyíl, az Úrnak lángja. Tengernyi víz sem olthatja el a szerelmet, egész folyamok sem tudnák elsodorni” (Én 8,6-7).
Pünkösd nem a múlté. Az Egyház így könyörög Urához: „Áraszd ki a Szentlélek ajándékait az egész világra, hogy amit egykor az evangélium hirdetésének kezdetén az isteni kegyelem munkált, az most is áradjon híveid szívén át a földre.” Ez az imádság szüntelenül meghallgatásra talál. A lángoló Isten naponta tűzbe borítja teremtményeit.

Római Misekönyv, 2. magyar kiadás, Szent István Társulat, Budapest, 1991. 132. o.

Istent nem húzhatod le saját szintedre, és föl sem tornázhatod magadat hozzá. Nem állíthatod elő lombikodban, nem számíthatod ki képleteiddel, nem édesgetheted magadhoz megnyerő viselkedéseddel. „Megközelíthetetlen fényességben lakik” (ITim 6,16). Csak akkor van nála esélyed, ha úgy állsz előtte, mint a kisgyerek: tehetetlenséged tudatában, megajándékozásra nyitottan. „Aki nem úgy fogadja az Isten országát, mint egy gyerek, nem jut be oda” (Mk 10,15).
Isten ajándék. „A Szentlélekben a háromságos Isten benső élete merő ajándékká lesz az isteni személyek szeretetének állandó cseréjében, és Isten a Szentlélek által mint ajándék egzisztál” – tanítja II. János Pál pápa. Istent meg nem hódíthatod, de elfogadhatod ingyenes önajándékozását. Ürességed megvallásával lehetsz a mennyei Tűz edénye.

Dominum et Vivificantem 10.

Ez a könyv a szomjazókhoz szól, a saját ürességüket ismerőkhöz. Az alázatos szívűek fogják megérteni.
Katolikus könyv. Az fogadhatja el, aki nem retten vissza attól, hogy Isten embereket rendelt fölénk, akik az ő nevében tanítanak, vezetnek, közvetítik a Lelket. Protestáns barátaim megütköznek majd azon, hogy a nem-katolikus hatásokat veszélyként kezelem, és sokat fognak beszélni „dogmatikus korlátaimról”. Vállalom ezeket a „korlátokat”; számomra az „igen” és a „nem” közötti határvonalat jelentik, akár a Tízparancsolat; de nem jelentenek ítéletet testvéreim szívéről. Hálát adok Urunknak a nem-katolikus krisztushívők bátorságáért, akik a pünkösdi tapasztalat úttörői voltak a 20. században. Tudom, hogy ugyanaz a Lélek éltet bennünket. Együtt valljuk Jézus csodálatos nevét. Velük térdelek Isten előtt.
Írásom Isten-állítás egy istenközömbös korban. Az imádság csöndjében született – rohanó, zajos korunk gyermekei számára.
Talán a te számodra is.

1. fejezet

Leszáll a pünkösdi tűz

Huszonévesen folyton azon törtem a fejem, hogy az istenbizonyítást számomra is meggyőző, világos, szabatos formába öntsem. Huszonkilenc évesen pappá szenteltek. Az elméleti következtetés háttérbe szorult, helyébe lépett Jézus emberi arca; vele az emberi személy lélektani problémái, amelyekre keresztény választ próbáltam találni. Harmincnyolc éves koromban leszállt rám a pünkösdi tűz, fölfedeztem a krisztusi hit misztikus dimenzióját. Ez az esemény máig meghatározza életemet. Röviden elbeszélem, hogyan történt.

Várom a Tüzet
Karizmatikus mozgalom? Papi életem első évtizedében olvastam róla itt-ott, de nem érdekelt. Elvégre a szeretet a fontos, nem a nyelveken szólás vagy a gyógyítás adománya! (Közben naponta vétkeztem a szeretet ellen, de nem tulajdonítottam ennek különösebb jelentőséget.)
Isten megengedte, hogy süllyedni kezdjek. Elbizonytalanodtam, átéltem tehetetlenségemet. „Jól” prédikáltam, de szavaim nem gyújtottak; naponta gyóntattam, de nem láttam magam körül megújuló életeket. Saját életem is vergődés volt: mindig ugyanazokat a bűnöket kellett meggyónnom. A Szentírásban ez másképp van! Ott az igehirdetés hatalommal és eredménnyel történik, a bűntől való szabadulás nagy örömhír. Nem mertem azt gondolni, hogy a Szentírás hamis, de a bibliai egyházkép és az Egyház megtapasztalt valósága közötti távolság állandóan gyötört.
1977 tavaszán olvastam Suenens bíboros Új pünkösd? c. könyvét, és ennek nyomán derengett föl bennem, hogy a karizmatikus mozgalom megoldást jelenthet. Bizonyára sok romantikus illúziót fűztem képzeletben ahhoz az élményhez, amit a Biblia „Szentlélekben való megkeresztelkedésnek” nevez (ApCsel 1,5): valami varázsütést vártam, amely mindent megold. Mindenesetre használtam a fogalmat, és reménykedni kezdtem.
Nyáron lelkigyakorlaton voltam egy pap barátommal; nevezzük K.-nak. Fiatalokat vittünk magunkkal, akik az utolsó napon sorra beszámoltak arról, mit jelentett nekik a lelkigyakorlat. Rám is sor került. „Még most is csak várok” – mondtam őszintén és naivul. – „Várom a Tüzet.” Kielégítetlen voltam és zilált; azt reméltem, hogy derült égből egyszer csak lecsap majd a Lélek, és föloldja tehetetlenségemet. K. odajött hozzám a beszélgetés után: „Ne félj, egyszer majd csak eljön a Tűz!” Bólintottam, és nagyot szívtam cigarettámból.
Ősszel K. új kápláni állomásra került; néhány fiatallal meglátogattam. Emeletes plébánián lakott. Ahogy fölfelé mentünk a lépcsőházban, lefelé egy másik menet jött szembe velünk: egyházmegyénk káptalani helynöke (széküresedés volt), munkatársaival és a plébánossal. Zavartan kezet fogtunk, nem tudtuk mire vélni a szerencsét. K. hamarosan tájékozódott. „S. miatt voltak itt” – mesélte. – „Csinált karizmatikus mozgalmat, és följelentették.”
S. évfolyamtársam volt a teológián, s akkor éppen káplán ugyanannak a városnak egy másik plébániáján. Nem esett bántódása, de az egyházmegyei körlevélben dörgedelem jelent meg a „Baal-próféták” ellen, akik „égi tüzet” várnak (1Kir 18). Kissé erőltetettnek találtam az alkalmazást, hiszen Illés próféta is égi tüzet vár – és kap! – ugyanabban a bibliai fejezetben.
S.-sel, a „Baal-prófétával” mégse vettem föl a kapcsolatot. Egyszer összefutottam vele, s valami különös határozottságot éreztem benne. Zavarbaejtően beszélt, de az égi tüzet nem hozta szóba. Én se. Volt bennem annyi gőg (és félelem), hogy a magam külön égi tüzére várjak.

„Dicsőség neked, Uram!”
Isten nem sietett. Engedett még mélyebbre merülni tehetetlenségemben. 1978 kora tavaszán már a gyónástól is elment a kedvem. Úgyis visszaesem, gondoltam. Szívemben üresség volt.
Ekkor találkoztam egy teológiai tanárral, s információt kértem a karizmatikus mozgalomról. Ő két könyvet ajándékozott nekem. Dennis Bennett: Nem részegek ezek c. könyve volt az egyik; egy episzkopális lelkész találkozása a pünkösd-mozgalommal. A másik Dennis és Rita Bennett műve: A Szentlélek és te; összefoglalás a Szentlélekben való élet gyakorlatáról. Teológiai háttere protestáns, de nem tartozott a szélsőséges írások közé.
Utóbbi könyv tartalmazott egy imát, amellyel elfogadhatom Jézust, mint megváltómat. Adott egy másikat is, amely azt kéri, hogy Jézus kereszteljen meg a Szentlélekben.
Elimádkoztam mindkettőt. De nem történt velem semmi. Vagy mégis? Mindenesetre elmentem gyónni, megújult reménnyel. Szeretetteljes gyóntató fogadott; ebben Isten biztatását láttam.
Nem sokkal később meglátogattam K. barátomat, s mivel este gyóntatnia kellett, ott az ő gyóntatószékében mondtam ki: egész életemet átadom Jézus Krisztusnak. Este együtt imádkoztunk a szobájában. Örömet éreztem, és – életemben először – szabadon dicsőítettem az Urat mások előtt. „Dicsőség neked, Uram!” Új volt az élmény, fölszabadító. Mind lelkesebben, mind bátrabban jöttek ajkamra a szavak. Most, gondoltam, most mindjárt nyelveken kezdek imádkozni! Ijedten abbahagytam a hangos imát. „Nem jársz messze” – dicsért meg K., akinek szintén megvoltak a maga tapogatózásai és információi. – „Folyamatosan kell dicsőíteni az Urat.”
Másnap reggel elhatároztam: megpróbálom egyedül. Letérdeltem szobámban, azzal az elszántsággal, hogy bármi jön a nyelvemre, kimondom. Először egy énekelt „ó” jött, aztán más szótagok is. Nemsokára folyamatosan sikerült mondanom egy érthetetlen szöveget. Próbálgattam, gyakoroltam, sűrűn imádkoztam így.
Igen – de hol maradt az öröm, pünkösd öröme? Nem éreztem semmit. A Szentlélek és te c. könyv világosan mondja ugyan, hogy a nyelvek adományának semmi köze az érzelmekhez, én mégis többet vártam. Hogyan újítja meg Isten az életemet, ha a Szentlélekben való megkeresztelkedésem csak ebből a közömbös „nyelveken szólásból” áll? Lassanként abbahagytam.
Bár több alázat lett volna bennem, és több bizalom! Én nyilván receptet akartam, és Isten nem dolgozik receptek szerint. De még így is: ez a hónap a bontakozó remény hónapja lett. Ifjúsági körömben nőtt a várakozás. Prédikációimban is több lett az erő. Újabb gyónást végeztem, ezúttal rendes lelkiatyámnál, azzal a megújított szándékkal, hogy életemet mindenestül a megfeszített és föltámadt Jézusnak szolgáltatom ki.
Gyónásom másnapján, 1978. április 4-én, Budapestről Apátfalvára mentem egy volt szemináriumi társam meglátogatására. Ifjúsági csoportomból négy lány jött velem.
Útközben betértünk S.-hez.

Egy Baal-próféta utánunk veti magát
S., a „Baal-próféta”, kérdéseinkre részletesen beszélt saját új életéről a Szentlélekben. Óriási lelkesedés volt benne, és az imádság állandó vágya. Egy-egy bibliai helyen keresztül érezte a Lélek vezetését. Cigarettázásomra az volt a megjegyzése, hogy az Úr elveszi tőlünk ezeket a dolgokat.
Tovább kellett haladnunk, de S. meglepetésemre szintén beszállt kocsijába, és velünk tartott. Gondoltam, ő is meg akarja látogatni egykori közös társunkat. Igazából más célja volt: ránk fente a fogát.
Apátfalván a meglátogatott atyát egy ideig elszólította a kötelesség. Ez kapóra jött S.-nek. „Ki akarja átadni az életét Jézus Krisztusnak?” – tette föl a kérdést. Habozás nélkül jelentkeztem. Megemlítettem, hogy előző nap ezzel a szándékkal gyóntam, de S.-nek megvolt a saját menetrendje. Megkívánta, hogy egész életem bűneit megvalljam, és a kereszt elé tegyem. „Adok egy feloldozást” – mondta mellékesen. Ki könnyebben, ki nehezebben, mind a négy útitársam végigcsinálta ezt a forgatókönyvet.
Nem kellett volna belemennem, amíg nem tisztáztuk, mi is történik? Lehet. Mentségem, hogy nagyon vágyódtam a megújulásra, a Szentlélek megtapasztalására. De tény az, hogy bizonyos jelenségek nem tetszettek nekem.
    — Nem tetszett, hogy S. kötelezőnek tekintett egy olyan életátadási sémát, ami a katolikus teológia és gyakorlat szerint ajánlható ugyan, de semmi esetre sem kötelező.
    — Nem tetszett, hogy a feloldozást mintha nem tekintette volna a bűnöktől való megtisztulás lényeges mozzanatának, elégtételt pedig egyáltalán nem adott.
    — Nem tetszett, hogy „ötösikreknek” nevezett el bennünket, mintha nem a keresztségben, hanem az általa képviselt megtérési formában születtünk volna újjá.
    — Nem tetszett, hogy protestáns lelkiségi írások tömegével árasztott el, amelyek egészen kritikátlanul voltak kiválasztva.
    —Nem tetszett, hogy arról beszélt: „Az Úr megtart” – mintha megtérésünk után már nem térhetnénk le a jó útról és nem kárhozhatnánk el.

Később megtudtam, hogy S. a szentesi református lelkésznél „tért meg”, aki később a pünkösdi szabadegyházhoz csatlakozott, s aki református ébredési körökből hozhatta magával a megtérés fenti gyakorlatát, egyedül ezt tekintve igazinak. S. teológiailag megkérdőjelezhető viselkedése ebből a forrásból származott. Szegény S., talán közben kellett volna lépnem! Évek múltán elhagyta nagy buzgalmát, majd a papi szolgálatot is... K. barátom egyszer látta őt szentmiséjén, de mise után, mire kiment volna hozzá, már nem találta.
Akkor még nem láttam a veszélyeket ilyen világosan. Fenntartásaimat csak óvatosan tettem szóvá, viszont – mivel hitünk és megtérési szándékunk igazán őszinte volt – együtt örültem a négy fiatal lánnyal, akik fölszabadulást és új lelkesedést tapasztaltak. Abban biztos voltam, hogy a magam csoportjában nem engedek meg teológiai elhajlásokat.
Később, amikor hozzájutottam a katolikus karizmatikus megújulás irodalmához, csodálkozva láttam, hogy az nem két külön lépésben gyakorolja a „megtérést” és a „Szentlélek-keresztséget”, hanem egyszerre. Magyar katolikus körökben viszont még mindig nagyon gyakori a kettő szétválasztása. Úgy gondolom, ennek a protestáns hatás az oka. Valójában a keresztény alapdöntés egyetlen őstény, és nem véletlen, hogy az Egyház a keresztség és a bérmálás szentségét felnőtteknek általában egyszerre szolgáltatja ki.

Tavaszi szelek
Fújtak a szelek, a közeledő pünkösd szelei! Csak ébredő szerelemhez hasonlítható az a boldog várakozás, ami kialakult csoportunkban. Az apátfalvi kaland után újból elkezdtem nyelveken imádkozni, először magamban, majd – legyőzve gátlásaimat – mások előtt is. Nekem nem jelentett ez különösebb élményt, de lelkesítően hatott a többiekre.
Teológiailag nem láttam akadályt. Rég világos volt előttem, hogy pünkösd nem egyszeri esemény, hanem permanens az Egyházban. Tudtam, hogy mindaz, ami velünk történik, a keresztség és a bérmálás szentségében gyökerezik. Azt is magától értődőnek tartottam, hogy a Szentlélek ajándékai minden kor számára szólnak, amint a II. Vatikáni Zsinat is tanítja. Legföljebb az S. és mások által képviselt „egyszeri és megismételhetetlen” megtérés, „életátadás” gyakorlata okozott problémát; világos volt, hogy a katolikus felfogás ismer visszaesést és újbóli megtérést is. Később azonban, ahogy a nyugati – elsősorban amerikai – irodalom egyre jobban kezembe került, ez a gond is eltűnt, mert láttam, hogy a katolikus karizmatikus megújulás nagyon jól megvan e kétes gyakorlat nélkül.

Lumen Gentium 12.

Első gyér információim és még gyérebb személyes tapasztalataim alapján tanulmányt kezdtem írni, hogy a karizmatikus ébredést teológiailag a helyére tegyem. Ezt Manifestatio Spiritus címmel be is fejeztem. Lényegével ma is egyetértek, bár a részletekben azóta sokat alakult a felfogásom. Ezt az írást többen haszonnal forgatták. Ma már nem tartom időszerűnek, e könyvben sokkal érettebb értékelések foglaltatnak.
Nem tudtuk megállni, hogy újból el ne menjünk S.-hez, aki zordonan szemlélte, hogy még mindig cigarettázom. Ez alkalommal együtt imádkozhattunk csoportjával. Földön ülve dicsőítették az Urat, egy valaki hangosan, magyarul, a többiek halkabban, nyelveken. (Ez is protestáns hatás: fundamentalista módon szó szerint kötelezőnek vették Pál apostol előírásait, amelyeket a korintusi egyházközségnek adott, és nem mertek értelmezés nélkül hangosan imádkozni nyelveken.) Mikor imádság közben elvontabb teológiai kifejezéseket használtam, ima formájában rendreutasítottak: „Add, Uram, hogy egyszerű szavakkal dicsérjünk téged”. Nem tudtam teljesen azonosulni a csoporttal, de tény, hogy volt egy pillanat az ima során, amikor váratlan, misztikus öröm öntött el. Nem voltam egyedül élményemmel, sőt könnyen lehet, hogy csoportomból másoknak még pozitívabb benyomásaik voltak. Utólag látva, éretlen és teológiailag pontatlanul orientált közösség volt S.-é, de a Szentlélek működött benne. Sokan nem értik meg ezt. Azt gondolják, vagy minden korrekt egy jelenségben, vagy pedig egyáltalán nem Isten Lelkétől való. A karizmatikus megújulás sok ellenkező példát nyújt. Igazi lelki események keverednek nagyon is „testi”, emberi megnyilvánulásokkal.
Másnap – 1978. április 13-án – este benyit a sekrestyébe egy lány és lelkesen újságolja: „Dicsőség az Úrnak! E. tegnap megkapta a Szentlelket.”
E. egyike volt azoknak, akik Apátfalván megtértek, és most is ott jártak S.-nél; miután otthon kiszállt a kocsiból, nyelveken kezdett szólni.

Tűz, tűz, tűz
Az E.-ről szóló híradás csak bevezetője volt egy boldog robbanásnak, amit a pünkösdi Lélek azon az estén előidézett közöttünk.
Átmentünk a szobámba imádkozni. Más valaki is megkívánta a Lélek kiáradását. Nagy várakozással tettük rá a kezünket. Mint mélyből fakadó forrás, feltört belőle a nyelvima! Ugyanakkor mindnyájunk szívét elborította a lobogó öröm hulláma. Ujjongtunk, nevettünk, magasztaltuk az Urat. A mátyásföldi káplánszobát mennyei tűz árasztotta el. Pünkösd megtörtént velünk. A lángoló Isten megérkezett!
Ki tudná leírni a dicsőítés örömét? Semmi kézzelfogható okunk nem volt, hogy örvendezzünk – egyszerűen Istennek örültünk. Egy fiatal házaspár, kimaradván korábbi megtérés-élményünkből, kissé megütközve bámult ránk: lelkesedésünk idegen maradt nekik. Nem egyszerűen „jó hangulat” volt az, hanem felülről jövő esemény, Isten cselekvése, amelyben ma is a karizmatikus megújulás hitelesítő jegyét lelem föl.
Nehéz ezt megmagyarázni azoknak, akik az egészben csak pszichológiai jelenséget látnak. Nagy segítség itt Loyolai Szent Ignác egyik szabálya a lelkek megkülönböztetéséről: „Egyedül Isten, a mi Urunk képes arra, hogy előzetes ok nélkül vigaszt adjon a léleknek". Az a tény, hogy E. néhány érthetetlen szót mondott, még nem ok az örömre. Magam is imádkoztam nyelveken napokon át, anélkül, hogy ez örömet szabadított volna föl bennem. Milyen boldog tűz öntött el bennünket hirtelen? Miért támadt vágy bennünk Isten szeretetére és szolgálatára? Mi kötött össze egymással oldott, meleg, tiszta testvéri szeretetben? Jézus, akinek igáját komoly elhatározással magunkra vettük, megmutatta, hogy ez az iga édes (Mt 11,30). Nincs más magyarázat. Isten cselekvése teljesen szuverén volt, nem számítottunk rá, korábban nem tudtuk produkálni, később nem tudtuk reprodukálni. Minden lélektani értelmezés elégtelen.

LOYOLAI SZENT IGNÁC Lelkigyakorlatos Könyve. Szent István Társulat, Budapest, 1986. 122. o.

Kétségtelen, hogy a Szentlélek öröme akkor inkább lényünk felszínén mutatkozott. Sokat nevettünk; volt, aki az asztalt verte örömében. Ezek éretlen jelenségek voltak. Kicsit naiv módon azt vártuk, hogy az áradó öröm egyre fokozódni fog – jóllehet eszünkkel tudtuk, hogy megpróbáltatások is következnek, s úgy is lett. De az a tény, hogy a pneumatikus jelenségek pszichológiai tényezőkkel keveredtek, még nem szól az előbbiek hitelessége ellen. Éretlenségünkből ki kellett gyógyulnunk, és ez fájdalmas folyamat volt. De Isten emésztő tüzének édes égetéséből azóta sem gyógyultam ki.
Találkoztam már olyanokkal, akik a Szentlélek örömének alábbhagyása után megkérdőjelezték pünkösdi tapasztalatuk hitelességét. Arra gondoltak, hogy merőben emberi, pszichikai tüneményt éltek át. Én soha nem kételkedtem így. Később fájóan nélkülöztem a Lélek kiáradásának boldogságát, de tudtam, hogy amit annyira óhajtanék, már megtörtént velem: a boldogság forrása valóság és hozzáférhető. Azóta hirdetem is ezt a tapasztalatot. Olyan személlyel pedig még egyáltalán, soha nem találkoztam, aki átélés közben vonta volna kétségbe a Szentlélek-megtapasztalás valódiságát. Csakis utána, amikor már megszűnt! Arra emlékeztet ez, amit Avilai Szent Teréz misztikájából ismerünk: az aktuális élmény folyamán a misztikus nem tud kételkedni abban, hogy tapasztalata Istentől származik, utána azonban gyakran kétségek gyötrik, amíg Isten meg nem nyugtatja valamilyen módon.
Szent Teréz egészen éles különbséget tesz pszichológiai és pneumatikus örömök között. Utóbbit, amit szakkifejezéssel contemplatio infusának, belénk öntött szemlélődésnek nevezünk, nagyon nehéz annak elmagyarázni, aki személyesen nem élte át. „Ha valakinek e téren nincs tapasztalata, csak nagyon homályos fogalmat képes róla alkotni.” Emiatt sokan nem értik a különbséget, ami az emberi képességek – érzelmek, fantázia – fölajzott működése és a Szentlélektől létrehozott istenélmény között van. Ez a különbség azonban magától értődő annak, aki az utóbbit tapasztalja, – legalábbis amíg a tapasztalat el nem halványul.

Lásd Szeghy Ernő lábjegyzetét: AVILAI SZENT TERÉZ: A tökéletesség útja és A belső várkastély. Szent István Társulat, Budapest, 1979. 286. o.

AVILAI SZENT TERÉZ: Önéletrajz. Pesti Könyvnyomda Rt., 1928. 97. o.

Isten jelenlétében úsztunk. Nyilvánvaló volt a rajtunk kívülálló hatalom beavatkozása. Szeretet és békesség volt bennünk. Hitünk új dimenziót kapott: erőlködés nélküli lett, mint a boldog szerelem. Hogy vártuk a közös estéket! Az imádság élvezet volt, álmosságunkról, fáradságunkról megfeledkeztünk. A Szentírás betűi életre keltek. Értettük egymást, összetartoztunk.
Lapot menesztettem K.-hoz: „Április 13-án megérkezett a Tűz!”

Tisztítótűz
K. megkapta híradásomat, és hamarosan fölkeresett. (Előző nap ő is megtette saját kísérleteit a Lélek-hívással és a nyelvek adományával, de megerősítést akart.) „Tíz évet fiatalodtál” – mondta mosolygó arcom láttán. Ott ült a mátyásföldi káplánszobában, hosszú imában hívta a Lelket, aztán rátettük kezünket – ezt mindig a magánima fakultatív, szimbolikus járulékának tekintettük csupán, egyáltalán nem a püspöki kézföltétel kiegészítésének vagy helyettesítésének – , és lehívtuk rá a pünkösdi Tüzet. Milyen boldogság, hogy Isten meghallgat! K. ült a kanapén, és nyelveken dicsérte az Urat. Szép, jellegzetes, különös hangzású szavak törtek föl belőle. Mosolygott, örült, mint a gyermek. „Bocsáss meg, Uram, de olyan muris ez” – imádkozta.
Ilyenek voltunk akkor: játszó gyermekek a hatalmas Isten közelében. Bárcsak formába öntötte volna valaki kísérletezésünket! Nagy öröm volt, hogy Szentlélek-élményünket tovább tudjuk adni, hogy új és új testvérek tapasztalják meg a pünkösdöt; mégis volt örömünkben üröm. Nem mindenki vette át az új élményt, sokan gyanakvással figyelték. Mások egyszer-kétszer megtapasztalták a Lélek örömét, de hamarosan kialudt bennük. Ismét másokban fájóan tudatosodtak a pszichikai problémák: kiegyensúlyozatlanság, depresszió. A Lélek keresztsége ezeket nem gyógyította meg.
Tíz esztendő fájdalmas tisztítótüze következett. Akkori csoportomból ma már senki nem jár velem, sőt egyesek az Úrral is szakítottak. Tisztulás és tisztázás kellett. Világosan el kellett határolni a karizmatikus megújulás katolikus irányvonalát a heterodox hatásoktól. Meg kellett birkózni azzal a téveszmével, hogy a Szentlélekben való megkeresztelkedés önmagában megoldást jelent problémáinkra. Nem jelent azt; nincs kényelmes út a mennybe. Egy-két hónapos örvendezés után föléledtek vergődéseim, és évekig tartó kísérletezés során döntöttem el, hogy lelki sebeim az új pünkösd-élmény fényében sem gyógyulnak másképp, mint a klasszikus, kitartó, fájdalmas aszkézis erőfeszítései útján.
Markáns példája ennek a cigarettázásból való kigyógyulásom. S. azt várta volna, hogy Lélek-keresztségem után egy-két héten belül szakítsak káros szenvedélyemmel, de ez nem történt meg. K. romantikus olvasmányai nyomán azzal biztatott, hogy majd kifordul számból a cigaretta, vagyis Isten afféle kényszer-elvonókúrát alkalmaz. Ez sem következett be. Újból és újból abbahagytam a dohányzást, de aztán elkezdtem ismét. Több mint egy hónappal később, 1978. május 14-én félve említettem lelkivezetőmnek, O. atyának: „Tennék egy kísérletet megint, hogy leszokjam a cigarettáról.” O. atya nem tartozik a karizmatikus megújuláshoz, de tiszteli Isten útjait másokban, és a Szentlélek használja őt. Most váratlan határozottsággal mondta: „Ha ezt Istennek oda akarod adni, akkor azt, hogy 'kísérlet', hagyd ki belőle”. Zavartan mosolyogtam: „Jó”. Ebben a pillanatban kaptam meg a dohányzással való szakítás kegyelmét; azóta nem cigarettázom. Végigszenvedtem az elvonási tüneteket. Körülöttem irreálissá vált a világ, szürke ködben úszott minden. Fél napig gyilkos ingerültség, több napon át esztelen éhség kínzott. Közben azonban világos volt: nem fogok rágyújtani, mert nem akarok. Lassan helyére került a valóság, és én gazdagabb lettem egy tapasztalattal a kegyelem és az emberi szabadság viszonyáról.
A tízéves tisztítótűz legfontosabb tartalma a közösség-teremtés szülési fájdalma volt. A Szentlélekben élt élet közösségi élet. Nagy fáradsággal fölfedeztem a katolikus karizmatikus megújulás irányelveit, de minden erőfeszítésem hiábavalónak bizonyult egy olyan közösség létrehozására, amely ezek szerint él. Kudarc kudarcot követett. Nagyon ügyetlen voltam az emberekkel való bánásban, és a Szentlélek nem tett egy csapásra rátermetté! Váratlan ajándékként született ma is fennálló közösségem, a Hét Láng. K. barátom nem tartozik a Hét Lánghoz, de útjaink – így remélem – egy pont felé tartanak, ahol jót nevetünk majd együtt Isten jelenlétének boldog izzásában!
Isten útján alapvető a bizalom. „Isten nem a csüggedtség, hanem az erő, a szeretet és a józanság Lelkét adta nekünk” (2Tim 1,17). Ő szeret bennünket, úttalan utakon bolyongó gyermekeit. Irgalmasan kezeli botlásainkat, és újra meg újra fölvillantja előttünk gyönyörű világosságát: Jézust. Keményen nevel, de gyöngéden gyógyít.
Testvér, aki velem botladozol: van remény!

A fehér láng
A Szentlélek egyik nagy ajándéka életemben a szentségimádás fokozatos újrafelfedezése lett.
Mint papnövendék, sokat térdeltem az eucharisztikus Jézus előtt, de papi éveim alatt meglehetősen hanyaggá váltam az Oltáriszentség imádásában. Amikor a karizmatikus megújulás elérte életemet, a pünkösdi tüzet a közös imában élveztem, de a személyes imában nem lettem buzgóbb. Még elméletet is gyártottam arról, hogy az Egyház eucharisztikus kora véget ért, és Urunknak a Lélek által a közösségben megvalósuló jelenléte ma fontosabbá válik a tabernákulumban való jelenléténél. Tagadni az utóbbit eszembe sem jutott, de mulasztásomhoz mentséget keresve ilyen nevetséges álláspontra jutottam. Isten bocsássa meg nekem! Mintha büntetlenül elhanyagolhatnánk a megtestesült Isten testi jelenlétét körünkben!
Mikor a nagy kezdeti lángolás alábbhagyott, lassan kezdtem belátni hibámat, és igyekeztem gyakorolni a szentségimádást. Emlékszem, milyen nehezemre esett félóráig kitartani a tabernákulum előtt. Bensőmben sötétséget és ürességet tapasztaltam, fantáziámat sose tudtam jól irányítani, imádságom egyetlen értéke a helytállás volt. „Nem azért térdelek előtted, mintha jólesne, hanem azért, mert te vagy az Isten” – fogalmaztam meg az imádásban való hűség attitűdjét. Amikor mégis hanyagságba estem, meglepő dolog történt: mintha panaszosan hívogatott volna az Eucharisztia. Úgy éreztem, csöndes szemrehányás árad felém a templom irányából. Lassan kezdtem megérteni, hogy az imádás mindennél alapvetőbb. Kitartóbb, következetesebb lettem. Fölfedeztem, hogy egy holtponton túljutva lelkem ellenállása megszűnik, és már könnyebben tudok időzni az Úr jelenlétében. Mindjobban központi jelentőséget nyert életemben a tabernákulumban rejtőző Jézus. Már nem esett nehezemre teljes órát vagy többet tölteni az eucharisztikus Jelenlét csöndjében.
Jött egy év, amikor Balinkán töltöttem szabadságomat. Megszabadulva a lelkipásztori aktualitások terhétől, sokat időztem a templomban. Kívülről a tabernákulum ajtaja előtt fehér, redős függöny volt. Egy huzamos szentségimádás alkalmával valahogy közel kezdtem érezni magamhoz a Megfoghatatlant. Várakozás ébredt bennem, mintha történnie kellene valaminek. Egyszer csak élővé, tömörré és selymessé vált a redős függöny fehérsége. Anélkül, hogy valami mozdult volna, súlya lett a szentélyt betöltő jelenlétnek. Mint láthatatlan fehér láng, ott volt előttem a Megközelíthetetlen Fényesség. A Titok tapasztalattá lett.
Nem volt nagyon erős élmény, és nem is tartott sokáig. El kellett mennem egy program miatt, és az esemény nem ismétlődött meg. Nem lettem „misztikus”. Azon a nyáron azonban imádság közben – szentségimádás, de rózsafüzér alatt is – még sokáig ott bujkált bensőmben valami édes fájdalom (nem tudom máshogy megfogalmazni), valami, ami emlékeztetett a pünkösdi tűz örömére, de mélyebben és csöndesebben érintett. Nemcsak a bennem lakó Urat sejtettem, hanem azt is, hogy ő szenved bűneimtől, lényem tisztátalanságától. Fájt, hogy nem tudom jobban befogadni őt. De mindez nagyon szelíden és leheletfinoman volt érezhető.
Ez se tartott néhány hétnél tovább. Amikor az Eucharisztiát imádom, többnyire ma is küzdök érzelmeim közömbösségével, és nem tudom megállítani fantáziám fegyelmezetlen kalandozását. Nagyon szenvednék, ha más célom is volna, mint hódolatom és szeretetem bemutatása az Úr előtt. De nem akarok semmi mást. Együtt vagyok vele, mert mindennél és mindenkinél fontosabb nekem. Imádom őt mérhetetlen szentségében. Nem mondok ilyenkor szövegeket, legalábbis nagyon ritkán. Lassan, csöndesen nyelveken imádkozom magamban, máskor egyszerűen hallgatok a Megfoghatatlan előtt. Ritkán kérek; nem mintha nem volna sok-sok kérnivalóm, hanem mert a kérések előadására találok más imaalkalmat. A szentségimádásban csak annak tudatosítására törekszem, hogy valóban Jézus előtt vagyok. „Benne lakik testi formában az istenség egész teljessége” (Kol 2,9), és ő itt van előttem, szinte karnyújtásnyi távolságban... Ha szentségmutatóban van imádásra kitéve az Oltáriszentség, szeretem nézni a szentostya fehér korongját. A csillogó, aranyozott monstranciához képest szinte szürkének hat, és mégis van valami titokzatos fényessége. Szelíd, selymes, önmagának-elég fehérség, amely csöndesen vonz, erőszakosság nélkül. Magamat sötét pacninak érzem ilyenkor. De nem magammal akarok foglalkozni. A Föltámadott van előttem: az a test, amelyet a keresztre szögeztek, amelyet élettelenül sírba tettek, s amely eltűnve a halotti lepelből, váratlanul élve megjelent a zárt ajtók mögött, megdicsőült sebeivel. Az Élet, a Gyógyulás, a Világosság előtt térdelek.
A Szentlélek pünkösdi-piros lángjának tudom be, hogy életem legnagyobb kincse ma az Eucharisztia fehér lángja.

2. fejezet

A Szentlélek megtapasztalása

Az eddigiek alapján az olvasó megkérdezheti: miért olyan fontos számomra az Istentől jövő öröm, az élmény, a tapasztalat? A krisztusi élet nem érzelmeken alapul, hanem kitartó, áldozatos cselekvésen. Alapelv a lelki életben, hogy az isteni „vigasztalás” nem célja az imádkozásnak és az erénygyakorlatnak. A cél: Isten akaratának teljesítése. Ezt kell tennünk, akár örömöt jelent, akár fájdalmat, akár könnyen megy, akár nehezen. Nem gyerekes dolog hát az élmények számontartása? A kérdés jogos, és elvi régiókban mozog. Minek kell fölfognunk a keresztény istenközösséget: hozzáférhetetlen transzcendens háttérnek, amely ott rejlik erőfeszítéseink mögött, vagy tapasztalatunkba behatoló történésnek, amely tükröződik érzékelésünkben, megjelenik embervoltunk külső megnyilvánulásaiban is? Van-e kézzelfogható Szentlélek-megtapasztalás, és milyen helyet foglal el a krisztushívő életében? Szembe kell néznünk ezzel a kérdéssel, mert a karizmatikus megújulásról a legkülönbözőbb vélemények vannak forgalomban, s a kritikus hangok olyan teológiára hivatkoznak, amely a Szentlélek működését egy tapasztalatunkon túli szférába igyekszik száműzni. Döntő érvekre támaszkodik-e ez a teológia? Vagy inkább – előítéletekre?

Prohászka kérdése
Templomainkban százával és ezrével veszik a bérmálkozók a „Szentlélek ajándékának jelét”. Mi katolikusok hittel valljuk, hogy ez a cselekmény a Szentlélek valóságos közlése. Benne ugyanaz az erő működik, amely az első jeruzsálemi Szentlélek-áradásban kiömlött a tanítványokra. Mégis, bérmálkozóink nem kezdenek nyelveken szólni, nem lobbannak lángra, nem hirdetik Isten nagy tetteit. Miután vették a Szentlélek kegyelmét, hogy hitüket állhatatosan éljék és bátran megvallják, többnyire elmaradnak a vasárnapi szentmisékről is. Ha ezt a hiányt szóvá tesszük, ilyen megnyugtatásokat kapunk: „Nem tudhatod, mi játszódik le abban a lélekben.” Vagy: „Az a baj, hogy nem adunk nekik konkrét feladatokat.” Ezek azonban kitérést jelentenek a döntő probléma elől: miért van az, hogy az első pünkösd lángra lobbantotta a tanítványokat, a mai bérmálás pedig nem lobbantja lángra? Így normális? Ha a Szentlélek kegyelme csak rejtett erő, amely külsőleg nem tapasztalható, akkor a helyzetet normálisnak tekinthetjük: nem tapasztaljuk, mert ez nem is lehetséges. Az a teológia, amely a Szentlélek működését kizárja a tapasztalat övezetéből, összhangban áll azzal a lelkipásztori magatartással, amely a megbérmáltak hitvallás nélküli életét lényegében normálisnak fogadja el, legföljebb jobb lélektani megközelítést vagy tökéletesebb szervezést hiányol.
Prohászka Ottokárnak más volt a véleménye. 1914. május 4–én ezt írta naplójába: „A bérmálás hónapja. Szeretem s imádom a Szentlelket, s úgy szeretném kiszolgáltatni a szentséget, hogy viharozzanak s tüzet fogjanak a lelkek. Lélek-gyújtás, pünkösdi tűz, új világalakítás: ez a bérmálásnak az intenciója... Ha az intenció megvan, akkor a tűznek gyúlnia, az égési rohamnak kitörnie kell. Ha tavaszkor a kertben égetem az orgona- s bodza, galagonyaágakat, s a tűz 'megfogamzik', mily ropogó s pattogó erőszakkal nyilal föl; ez a Lélek képe. No, de mi égjen? Mi égjen? Itt a baj... Jaj, Uram, ez a nyugati kultúra az anyagiasság pondrója; azt bámulja, a pénzt, s a nemi viszketeget s dürrögést kergeti... Mindig gyújtani szeretném a lelkeket, s nem akarom csak rájuk hárítani a sacramentum hatálytalanságának okát; nem, nem! Az apostolok ráadták a Lelket arra, akit bérmáltak, s a Lélek gyújtott, nem kérdezte a keresztényt, hogy akar-e égni. Hát mikor Japánban vagy Indiában a tűzön átmennek fél méter vastag izzó parazson, s meg nem égnek! Ahogyan ott lekötik a tűz erejét, hogy ne égesse a lábakat, akár piszkos, akár tiszta emberek lábai: úgy itt ki kellene gyújtani a tüzet, hogy égessen lelket, akár tiszta, akár piszkos; hiszen majd tisztul általa! – A teológia természetesen magyaráz okosan s disztingvál tűz és tűz, okság s alkalmasság közt... Nem, nem, testvérek; én értem a teológiát, de a bérmálásban a Szentléleknek pünkösdöt kell csinálnia, a lelket átformálnia, új világot teremtenie. Hát hol van ez mind? S akarják-e ezt a püspökök, a papok? Lelket váró keresztények? Nem szabad lesrófolnunk várakozásunkat, hanem ellenkezőleg, fokoznunk kell azt úgy, ahogy Krisztus akarta!”

PROHÁSZKA OTTOKÁR: Összes Művei 23. kötet, Szent István Társulat, Budapest, 1929. 265. o.

E szöveget olvasva aligha lehet kétségünk arról, hogy Prohászka püspök a bérmálás hatásaként kívánná, óhajtaná a jól észrevehető változást: „Hogy viharozzanak s tüzet fogjanak a lelkek.” Nem füllel hallható szélzúgásra vagy szemmel látható lángnyelvekre vár, az kétségtelen; az is vitán felül áll, hogy nem a nyelvek adományát hiányolja; igényelne azonban valami alapvetőbbet: hogy a bérmálás a hitet föltüzesítse, és tanúságtevő életre indítsa a bérmálkozót. Ezt olyan erővel és hatalommal szeretné tenni, hogy a következmény meggyőző, erőteljes benyomást keltsen. Ilyen eredmény nélkül a „szakramentum hatálytalanságáról” beszél. Keresi a hibát a szentség befogadóiban, de önmagában, a kiszolgáltatóban is; nem elégszik meg teológiai kimagyarázkodásokkal, a pünkösdöt látni, érzékelni, tapasztalni akarja.
Prohászka természetesen nem vonja kétségbe, s nekem sincs szándékomban megkérdőjelezni, hogy Isten transzcendens, tapasztalásunkat meghaladó valóság, ezért a Szentlélek pünkösdi kiáradásának lényege nem a látható hatásban áll, hanem az emberi lélek legmélyén lejátszódó kegyelmi eseményben. A Szentlelket az emberi tapasztalat szférájára korlátozni mitológia volna. De Prohászkának nem jut eszébe a pünkösd-esemény olyan méretű mítosztalanítása sem, hogy az Apostolok Cselekedeteinek drámai beszámolóiból ne maradjon egyéb, mint egy rituális aktus, amelyet nem követ lelkesedés, elszántság, evangéliumi tanúságtétel. Ha pedig ezeket várjuk, a Szentlélek tapasztalati működésére várunk; ez és nem más hiányzott Székesfehérvár püspökének. „A tűznek gyúlnia, az égési rohamnak kitörnie kell... A Szentléleknek pünkösdöt kell csinálnia, a lelket átformálnia, új világot teremtenie. Hát hol van ez mind?”
Ottokár püspök azért merte föltenni a kérdést, mert hitt abban, hogy van rá válasz.

Keresztes Szent János és a lelki öröm
Talán nem is olyan nehéz elfogadni, hogy a Szentlélek működése ténylegesen behatol tapasztalati világunkba a hívő cselekvésén, hitvalló életén keresztül; enélkül nyilvánvalóan kiüresedne, ritualizmussá halványulna a hit. Nehezebb elfogadni a Szentlélek érezhető öröméről szóló beszámolót. Nem térünk így el az aszketika egészséges alapelveitől? A hívő ne örömet keressen, hanem Isten akaratát jóban-rosszban. Könnyű itt Keresztes Szent János egyháztanítóra hivatkozni, aki veszedelmesnek tartotta a természetfölötti örömök, élmények keresését. Istent önmagáért kell keresnünk, „csupasz” hitben, lemondva az érzékelhető vigasztalásokról.
A szent kármelita tanítása valóban rendkívül fontos, az istenkeresés lényegét érintő igazság. Isten transzcendenciája miatt sötétségbe kell merülnie minden tapasztalatunknak, a természetfölöttinek is, hogy az ő tiszta világossága fölragyoghasson szívünkben. Ez a mély fölismerés közelebb vezet bennünket a kereszt misztériumához, és vele az istentávolság értelméhez, amelyben a pergőtüzek, gyújtóbombázások, Gulágok, gázkamrák és atombombák századának olyan fájdalmas része volt. Keresztes Szent János műveit olvasva azonban mindenki megállapíthatja, hogy a szent doktor nem írt átfogó erkölcstant vagy aszketikát, hanem csak a lelki élet teológiájának egy leszűkített kérdéskörét fejtette ki behatóan. Tanítását háromféle szempontbál is bele kell helyezni abba az összefüggésbe, amelyben megfogalmazta.
Először: Keresztes Szent János idejében Avilai Szent Teréz misztikája már követőket vonzott. Nyomában a sarutlan karmeliták egész serege vágyódott az Istennel való egyesülés öröme után. Ezt a vágyat helyes mederbe terelni, a lelkiélet vadhajtásait határozott kézzel nyesegetni: ez a célja Keresztelő Szent Jánosnak. A misztikus éjszaka teológiájával kiegészíti Szent Teréz írásait, amelyek szintén beszélnek a lélek szenvedéseiről, de bőségesebben ecsetelik az imádság örömét.
Másodszor: e nagy misztikus igen korlátozott olvasótábort tart szeme előtt, a lelki élet szűk útján haladókat, mindenekelőtt a sarutlan karmelita szerzeteseket. „Nem célom mindenki számára írni, hanem csupán ennek a mi szent és az Eredeti Szabályt követő kármelhegyi rendünknek néhány tagját, azokat a férfi-szerzeteseket és nővéreket tartom szem előtt, akik Isten kegyelméből ezen hegy útjára léptek.” Nyilvánvaló, hogy üzenetének címzettjei már nagyon sok olyan lépést megtettek, aminek a legtöbb ember még előtte áll. Nem kérdéses számukra a hit, sőt az életszentségre szóló meghívás sem. Keresztes Szent János nem beszél arról, mi szükséges azoknak, akik még nem indultak meg a lelki élet útján. Bekapja-e a hal az üres horgot, amin nincs semmi csalétek?

KERESZTES SZENT JÁNOS: Művei  I., Stephaneum, Budapest, 1926. 58. o.

Harmadszor: a kor, amelyben Keresztes Szent János élt, alapvetően különbözik a mi korunktól. A tizenhatodik század Spanyolországában még fönnállt a kereszténység középkori magátólértődősége. Az intézmények, a társadalom, az elfogadott értékrend mind azt sugallták, hogy a krisztusi hit állításai feltétlen igazságot képviselnek; tagadóikra az inkvizíció máglyái vártak. Ez gyökeres különbséget jelent a mi korunkkal szemben. A huszadik században a krisztusi hit ténylegesen ható szellemi erő, de csak a sok irányzat egyike egy világnézetileg pluralista társadalomban. A kereszténység magátólértődése megszűnt. A hit első lépéseiben nem támogat az intézményes rend, a társadalmi konszenzus; sőt ezek inkább a keresztény iránnyal szemben hatnak. Míg Keresztes Szent János alapkérdése a „Kármel-hegy”, az Istennel való egyesülés csúcsára való följutás, a mai keresztény élet alapkérdése a hit lehetősége egy hitetlen korban. Keresztes Szent János a lelki tapasztalatokat (öröm, karizmák) kizárólag a személyes tökéletesedés szempontjából értékelte, nekünk azonban a hitébresztés szempontjából is értékelnünk kell azokat.
Mindezt mérlegelve nyugodtan állítható: a keresztény öröm jelentőségének hangoztatása nem ellentétes Keresztes Szent János tanításával, hanem helyes összefüggésbe helyezi azt. Elvégre a Biblia fontos szerepet tulajdonít ennek az örömnek: „Majd örül a szívetek, és örömötöket nem veheti el tőletek senki” (Jn 16,22). „Örüljetek az Úrban szüntelenül! Újra csak azt mondom, örüljetek!” (Fil 4,4). Az örömtelen kereszténység egész egyszerűen nem hiteles. Szomorú szent egy szomorú szent! Az Egyház liturgiájában újra meg újra fölbukkan az öröm kérése: „Egyházadnak pedig add meg, hogy odaadó buzgósággal és zavartalan örömmel szolgáljon neked”; „Tégy készségessé minket, hogy ... örvendező szívvel veled egyesüljünk”; „Add kegyelmedet, hogy ... örömmel siessünk hozzád”; „Adj a mi korunkban zavartalan békességet, hogy irgalmadat magasztaljuk, és szüntelen ujjongásban örvendezzünk”; „Kérünk, ... hogy nagyobb örömmel és szárnyaló szívvel szenteljük magunkat szolgálatodra”. Csak kiragadott példákat idéztem, a fölsorolást hosszan lehetne folytatni. Az öröm alaptémája a liturgiának.

Római Misekönyv, 2. magyar kiadás, Szent István Társulat, Budapest, 1991. 334. o.

Uo. 662. o.

Uo. 695. o.

Uo. 858. o

Uo. 869. o

Úgy gondolom, Keresztes Szent János tanításának helyes értelmezését Szeghy Ernő atya adja meg, aki így ír:
Ő olyan lelkeket tart szem előtt, akik nem tudnak meglenni lelki vigasztalások és örömök nélkül, s azt hiszik, minden el van veszve, ha az imában a szívünk nem akar lángra lobbanni, s a lelki szárazságban végzett imát elpocsékolt időnek tekintik. Márpedig ez kézzelfoghatólag téves gondolkodás. A szent Doktor azonban sokkal tökéletesebben érzett együtt az Anyaszentegyházzal, semhogy ne tette volna magáévá annak a misekönyvben és a breviáriumban lépten-nyomon előforduló imáit, melyeket lelki vigasztalásokért, példának okáért a könnyek adományáért könyörög ... Egészen más dolog nem tudni meglenni lelki gyönyörűségek nélkül s egészen más késznek lenni, s ha kell, holtig kitartani a teljes áhítathiány állapotában, de azért hálásan venni, ha a mézből csurran és csöppen. 

SZEGHY ERNŐ: A belső várkastély kapuja. Szent István Társulat, Budapest, 1990. 208-209. o.

Loyolai Szent Ignác óv attól, hogy a vigasztalanság állapotában változtassunk korábbi elhatározásainkon, „mert amint a vigasz idején a jó szellem vezet bennünket és irányít tanácsaival, úgy a vigasztalanságban inkább a gonosz szellem”. Fontos, hogy elviseljük a vigasztalanságot, ha Isten ránk bocsátja, mégis az öröm állapota a megfelelőbb közeg Isten gondolatai számára. S ez így természetes, hiszen Isten végtelenül boldog.

LOYOLAI SZENT IGNÁC Lelkigyakorlatos könyve. Szent István Társulat, Budapest, 1986. 119. o.

Alkantarai Szent Péter, aki barátja és tanácsadója volt Avilai Szent Teréznek, határozottan elítéli azt a tévedést, amikor valaki az imában található vigasztalásból és gyönyörűségből öncélt csinál. „Az összes jámborsági gyakorlatoknak, de a lelkiéletnek is az a célja, hogy teljesítsük az isteni parancsolatokat, és mindenben megtegyük az Isten szent akaratát. Ehhez azonban szükséges, hogy előbb megöljük önmagunkban a saját önös akaratunkat, hogy az isteni annál könnyebben uralkodhassék rajtunk... Ezt a nagy győzedelmet azonban kivívni nem tudhatjuk, hacsak Isten minket nagy kedveskedéssel és szinte hízelgéssel nem gyámolít... Ebből a célból azután már szabad kérnünk és esedeznünk, hogy Isten adja meg nekünk az imádságban a belső vigasztalásokat.” Világos és meggyőző álláspont: amit öncélnak tekinteni nem szabad, eszközként igen alkalmas, és mint ilyent, kérhetjük is.

ALKANTARAI SZENT PÉTER: Imádság, elmélkedés. Szalézi Művek, Rákospalota, 1936. 229. o.

Keresztes Szent János olvasása és lelkivezetői tapasztalatom nyomán úgy sejtem, hogy akik igazán megadták magukat Isten akaratának, még a vigasztalanságban is élveznek valami örömet. VI. Pál pápa így tanít: „Az öröm, mely az Isten szeretetében való maradásból fakad, már a földön elkezdődik és jellegzetes vonása az Isten-ország tagjainak, s mindazok részesednek benne, akik az élet göröngyös útjain járnak, az Atyába és Fiúba vetik teljes bizalmukat és keresik mindenek fölött az Isten országát.”

VI. PÁL: Gaudete in Domino. In: Teológiai Évkönyv, 1975. Szent István Társulat, Budapest, 19. o.

Az öröm nem megtűrt dolog Isten országában. Jellegzetes vonása annak. Mindazok részesülnek benne, akik az Országot mindenek fölött keresik.
Mindezek után lássuk, mit mond a Szentírás a Lélek megtapasztalásáról!

A széttépett oroszlán
Fiatal férfi halad az úton. Ordítva nekiront egy oroszlán. Ráveti magát és széttépi! Nem az oroszlán az ifjút, hanem az ifjú az oroszlánt. Így olvassuk Sámson történetében: „Sámson puszta kézzel széttépte az oroszlánt, mintha csak egy kecskét tépett volna szét” (Bír 14,6). E meglepő híradás előtt a következő magyarázat áll: Sámsonra „rászállt az Úr Lelke” (uo.).
Nem feladatom, hogy a Bírák könyvének irodalmi műfaját elemezzem, de itt kézenfekvő néhány megjegyzés. Tudjuk, hogy a Bibliának nem minden része egyformán történeti jellegű. „Az igazság más-más módon van előterjesztve és kifejezve a többféle műfajú történeti szövegekben” – tanítja az Egyház. A fönt elbeszélt jelenetet nehezen tudnám szó szerinti történelemnek elgondolni. Túlságosan élénken él emlékezetemben fiatalkori olvasmányom, Kittenberger Kálmán vadász-emlékirata: hogyan aggódott, amikor a súlyosan sebzett oroszlán leterítette, hogy a rajta fekvő állat ki ne rúgjon a hátsó lábával, mert iszonyú karmai azonnal föltépik a vadász hasát... Fizikailag nem tudom az oroszlán széttépését úgy elképzelni, hogy négy mancsa közül valamelyik hozzá ne férjen Sámsonhoz; és az ő hasfala sem lehetett acélból. Vagyis: úgy vélem, Izrael hősmondáinak bibliai földolgozása a Szentlélektől ihletett teológiai mondanivalót hordoz, miközben szilárd történeti alapokkal is rendelkezik, de korántsem a mai történetírás műfajában. Az oroszlán széttépése az emberfölötti erő kifejezése: az erőé, amelyet az Úr Lelke ad. Ez a bibliai mondanivaló lényege. Ha valaki úgy véli, hogy az oroszlán szétszaggatása Sámson keze által fizikailag megtörtént, nincs vele semmi vitám, de a Biblia igazmondásába vetett hitem ezt az állítást nem követeli meg. Megköveteli a lényegi közlés valóságát: A Ruah Jahve, az Úr Lelke olyan erővel ruházza föl az embert, amelynek segítségével emberi lehetőségeit meghaladó tetteket vihet végbe. Megköveteli továbbá azt is, hogy ez nem pusztán elméleti tézis, hanem olyan tapasztalat, amely Izrael történetében konkrét események formájában is nyomon követhető. Sámson csak egy a sorban. A róla fennmaradt szájhagyományt a bibliai szerző azzal a szándékkal foglalja a Könyvbe, hogy kifejezze Izrael valóságos történelmi Ruah-megtapasztalását.

Dei Verbum 12

Szükségesnek tartom azt is megjegyezni, hogy a „ruah" népszerű és nem tudományos átírása a szelet, leheletet, lelket jelentő héber szónak. Írásom nem kizárólag teológusoknak szól; akik tanultak héberül, úgyis tudják, hogy a „h” betű itt más héber betűnek (és hangnak) felel meg, mint például Isten titokzatos nevében: Jahve. Az átírás egyszerűsítésével az a célom, hogy az átlagos műveltségű olvasó valamilyen fogalmat nyerjen az eredeti szó hangalakjáról, anélkül, hogy fonetikai tanulmányokkal kellene bajlódnia.
Mit mond tehát nekünk a széttépett oroszlán története? Azt, hogy a hívő zsidóság szemében az Úr Lelke eleven dinamizmus, amely szétfeszíti az emberi tapasztalat korlátait és olyan új tapasztalatok forrása, amelyek meggyőző erővel fejezik ki Isten beavatkozását övéinek sorsába. Nyomon követhetjük ezt – Sámson történetén túlmenően is – a Bírák könyvében. Otnielre „rászállott az Úr Lelke s ő bírája lett Izraelnek. Hadat viselt, s az Úr kezébe adta Edom királyát” (Bír 3,10). Máshol: „Az Úr Lelke rászállt Gedeonra; így megfújta a harsonát...” (Bír 6,34). Gedeon rövidesen nagy győzelmet arat. Ismét máshol: ,.Az Úr Lelke akkor Jiftachra szállt... Jiftach felvonult Ammon fiai ellen, hogy megütközzék velük, és az Úr kezébe adta őket” (Bír 11,29.32).
Az ilyen idézetek azt igazolják, hogy a Biblia Ruah-fogalma korántsem elméleti, elvont fogalom, hanem a primitívségig empirikus, tapasztalati. Ez a primitívség természetesen nem minden bibliai részben ütközik ki úgy, mint a Bírák könyvében. Az emberi megismerés természetéhez tartozik azonban, hogy elvont fogalmaink is a primitív tapasztalatok absztrakciójával születnek meg, s mindvégig megőriznek valamit a kiindulási tapasztalat színezetéből, karakteréből. Ha tehát ilyet olvasunk a Bihliában: „Nem hatalom által és nem erőszak által, hanem az én Lelkem által – mondja a Seregek Ura” (Zak 4,6b), akkor magasabb szinten ugyan, de szintén empirikus Ruah-fogalommal van dolgunk. Otniel, Gedeon, Jiftach, Sámson fizikai tusában arat diadalt (Gedeon és Sámson története különösen kiemeli, mennyire nem a saját erejükből). Zakariás idézett helye azt állítja, hogy Zerubbábel kormányzónak sikerülni fog a templom újjáépítése Jeruzsálemben, mert ez Úr Lelke irányítja az eseményeket. Amikor ezt olvassuk: „Az Úr ... megtisztítja Jeruzsálemet a vér bűnétől az ítélet Lelkével és a tűz Lelkével” (Iz 4,4). akkor sem pusztán láthatatlan, transzcendenciába vesző eseményről van szó, hanem konkrét történeti fejleményről: Izrael maradéka visszatér az Úrhoz, megtisztul és megszentelődik – s ezt az Úr Lelke viszi végbe.
Minderre azt lehet mondani: igen, mindez így van, de ezek az idézetek nem a Szentlélekre mint a Szentháromság harmadik személyére vonatkoznak, hanem csak szemléletes leírásai Isten beavatkozásának az ember életébe; a „lélek” itt még nem személy, hanem Istennek a teremtésben működő ereje. Emiatt a Biblia magyar fordítása nem is írja nagy kezdőbetűvel a „lélek” szót a fent idézett helyeken.
Nos, az eredeti bibliai kéziratok még nem ismerték a kis és nagy kezdőbetű különbségét. A szöveg közvetlen jelentése szerint feltétlenül a fordítás készítői jártak el indokoltan. Hogy mégis bátorkodtam eltérni az új katolikus Biblia írásmódjától, az abból a célból történt, hogy kifejezzem az összefüggést és folytonosságot az ószövetségi és újszövetségi Lélek-fogalom között. Mert az ószövetségi szerző tudatában nem élt ugyan olyan gondolat, hogy az általa említett „Ruah Jahve” külön személy volna, a Szentírás főszerzője azonban mégiscsak a sugalmazó Isten, aki nagyon is egyetlen mondanivalót tartott szem előtt az ó- és újszövetségi könyvek szövegében. Az a Lélek-fogalom, amelyet az újszövetségi szent könyvek és az elsősorban ezeken nyugvó későbbi szentháromságtani reflexiók használnak, nem teljesen független az ószövetségben jelentkező empirikus Ruah-fogalomtól. Ellenkezőleg, belőle fejlődik ki, és utólag minősíti, értelmezi azt. Egyetlen bibliai hely sem magyarázható kielégítően a teljes Szentírás összefüggéséből kiragadva.
Azt is figyelembe kell vennünk, hogy bizonyos ószövetségi helyeken az Úr Lelke az Úrral azonos. Például: „Lázongtak ellene, és megszomorították szent Lelkét” (Iz 63,10): itt a Lélek maga Isten. Külön személyről természetesen nincs szó az Ószövetségben, de föl kell figyelnünk arra, hogy a „Lélek” részben belül marad Istenen, részben pedig kilép belőle. A két jelentés egymásba játszik. Jellemző az ismert messiási jövendölés: „Az Úr Lelke nyugszik rajta: a bölcsesség és az értelem Lelke; a tanács és az erősség Lelke; a tudás és az Úr félelmének Lelke; s az Úr félelmében telik öröme” (Iz 11,2-3). Hány „Lélek” nyugszik Izáj törzsökének vesszején, az Eljövendőn? Egy Lélek, az Úr Lelke – s ez annyit jelent, hogy vele van az Úr maga; ez az egy Lélek azonban sokféle hatást hoz létre benne, s ez mind megkapja a „Lélek” címet... Az ószövetségi használat a „Lélek” szót hol Istenen belül alkalmazza (s mindaz, ami Istenen belül van, azonos Istennel), hol pedig Istenen kívül, azoknak a hatásoknak kifejezésére, amelyeket Isten a teremtményben létrehoz. Ez – számunkra ijesztő módon – egészen Saul búskomorságának ilyen kifejezéséig megy: „Sault hatalmába kerítette az Úrnak egy rossz szelleme” (2Sám 19,9), vagyis rossz lelke (ruah). Ezt persze már semmiképpen sem lehet Istennel azonosítani! Tudomásul kell vennünk: az ószövetségi „ruah” a bibliai nyelv egyik lehetősége, hogy Istennek önmagából való kilépését, az emberre és a teremtésre gyakorolt hatását kifejezze, anélkül azonban, hogy szabatos fogalmi körülhatároltságot mutatna föl. Helyette termékeny dinamizmust mutat. Ez a termékeny dinamizmus az újszövetségi Lélek(Pneuma)-fogalom sajátja is.

A Fölkent
„Ti tudjátok, mik történtek a Jánostól hirdetett keresztség után Galileától kezdve egész Júdeában; miképp kente fel az Isten a názáreti Jézust Szentlélekkel és hatalommal. S ő ahol csak járt, jót tett, meggyógyította az összes ördögtől megszállottat, mert vele volt az Isten” (ApCsel 10,37-38).
Amikor a názáreti Jézus alámerült a Jordánban, és a Lélek galamb képében leszállt rá, látható változás ment végbe életében. Attól kezdve jó hírt hirdetett, betegeket gyógyított és démonokat űzött ki. Isten fölkente őt Szentlélekkel és hatalommal: ő a Fölkent, a várva várt uralkodó. Izáj törzséből kisarjadt a vessző, az Eljövendő megérkezett.
„Te vagy-e az Eljövendő, vagy mást várjunk?” – kérdezteti Keresztelő János Jézustól (Lk 7,19). Jézus válasza: „Menjetek és jelentsétek Jánosnak, amiket láttatok és hallottatok: vakok látnak, sánták járnak, leprások megtisztulnak, süketek hallanak, halottak feltámadnak, a szegényeknek meg hirdetik az evangéliumot” (Lk 7,22). Jézus a Lélek erejéből fakadó karizmatikus tapasztalatra hivatkozik, mint messiási küldetésének bizonyságára. Isten fölkente őt Szentlélekkel, s fölkent volta ellenőrizhető, empirikus valóság.
A fölkenés: hatalomátadás. Az ószövetségben Izrael királya az Úr Fölkentje. Dávidot Sámuel keni föl: „Fogta az olajos szarut és fölkente... Attól a naptól eltöltötte Dávidot az Úr Lelke” (1Sám 16,13). Fölkenik az Istennek szentelt kultusz helyét és eszközeit is, még inkább a kultuszt végző személyt, a papot: „Mózes vette az olajat, és megkenéssel fölszentelte a hajlékot és mindazt, ami benne volt... Olajat öntött Áron fejére, és a kenettel fölszentelte” (Lev 8,10.12); „Kend fel őket, iktasd be és szenteld fel, hogy mint papok szolgáljanak nekem” (Kiv 28,41). Szó esik próféta fölkenéséről is: „Elizeust... kend fel magad helyett prófétává” (1Kir 19,16). Ez utóbbi megbízást azonban Illés nem olajjal való fölkenéssel hajtja végre, hanem köntösét veti Elizeusra (I Kir 19,19); Illés elragadása után Elizeusra száll az Illésben működő „Ruah” (2Kir 2,15). Ez már jelzi a fölkenés fogalmának szellemivé válását, amit megtalálunk Trito-Izajásnál: „Az Úr Lelke nyugszik rajtam, mert az Úr kent föl engem” (Iz 61,1). Itt már semmiféle olaj nincs említve, a fölkenés lényege a Lélek közlése, s ilyen értelemben alkalmazza magára a fogalmat Jézus is a názáreti zsinagógában (Lk 4,18). Őt senki nem kente föl rituális értelemben, mégis ő a Fölkent, a Masiah, a Khrisztosz (Messiás, Krisztus). Mint király, főpap és próféta, a Lélek erejével beteljesíti az ószövetséget és megteremti az új és örök szövetséget, amelyben az Úr Lelke kiárad minden testre (Jo 3,1; ApCsel 2,17).
Az új, krisztusi szövetségben a Lélek szele fúj. (A görög „pneuma” éppúgy szelet, leheletet, lelket jelent, mint a héber „ruah”.) Titokzatos dinamikája van: „ott fúj, ahol akar” (Jn 3,8). Eltölti Keresztelő Jánost anyja méhében (Lk 1,15), leszáll a Szűzre és az Fiút fogan (Lk 1,35), Simeonnak kinyilvánítja, hogy a csecsemő Jézus az Úr Fölkentje (Lk 2,26-32). Jézusra galambként ereszkedik alá (Lk 3,22), majd a pusztába viszi őt (Lk 4,1), később Galileába kíséri erejével (Lk 4,14). Jézus Isten Lelkével űzi ki a gonosz lelkeket (Mt 12,28), fölujjong a Szentlélekben (Lk 10,21), megígéri a Lelket azoknak, akik kérik az Atyától (Lk 11,15), és biztosítja tanítványait, hogy az Atya Lelke fog szólni belőlük (Mt 10,20). Végül a kereszten az örök Lélek által saját magát adja tiszta áldozatul az Istennek (Zsid 9,14), majd Lélek szerint életre kel (1Pt 3,18), s Isten jobbjától fölemelve kiárasztja az Atyától megígért Szentlelket (ApCsel 2,33).
Mindez tapasztalat. Jézus szűzi fogantatása és a halálból való föltámadása hitünk szerint testi valóság – ezek „szellemi”, elvont, jelképes magyarázata kiforgatja lényegéből a kereszténységet. De Jézus beteggyógyításai, démonűzései, természeti csodái (vízenjárás, viharlecsillapítás, a víz borrá változtatása), három halottföltámasztása (Jairus leánya, naimi ifjú, Lázár) is olyan látható jelek, amelyeket nem lehet mindenestül megfosztani történetiségüktől. Ezeknek a történeteknek elbeszélése nem ment keresztül olyan hosszú szóbeli áthagyományozáson, mint mondjuk Sámson története az ószövetségi időben. Ha tehát számolunk is azzal, hogy az „apostolok az Úr mennybemenetele után az ő mondásait és tetteit hallgatóiknak azzal a teljesebb megértéssel adták át, amelynek ők maguk voltak birtokában, miután tanultak Krisztus megdicsőülésének eseményeiből, és az igazság Lelkének világossága tanította őket”, továbbá, hogy a szent szerzők „úgy írták meg a négy evangéliumot, hogy a nagy szóbeli vagy írásos hagyományokból egyes részeket kiválogattak, másokat egybevontak, vagy az egyházak állapotára való tekintettel fejtettek ki”, mégsem felejthetjük a II. Vatikáni Zsinat világos állásfoglalását: „Az Anyaszentegyház szilárdan és állhatatosan tartotta és tartja, hogy a ... négy evangélium, amelynek történetiségét határozottan állítja, hűségesen adja tovább mindazt, amit Jézus, az Isten Fia, földi életében az örök üdvösségért valóban cselekedett és tanított”. Ez az Egyház hite. S hogy lehetne igaz, ha Jézus tettei közül a rendkívüli jeleket kihagyjuk, szimbolikusan értelmezzük? Csak racionalizmus késztethet arra, hogy éppen ezek történelmiségét kérdőjelezzük meg. Ha pedig racionalisták vagyunk, a szűzi fogantatást és a testi föltámadást sem tudjuk elviselni, pedig itt dogmákról van szó... Ha tehát nem akarunk szakítani a hit lényegével, nem utasíthatjuk el a gondolatot, hogy az Újszövetség a Szentlélek működésének nagyon is fogható, tapasztalati hatásait mutatja fül a Messiás életében.

Dei Verbum 19

Uo.

Uo.

A Jézusban hívőkre pedig ugyanez a Lélek áradt ki. „Azután, hogy az Isten jobbja fölemelte, kiárasztotta az Atyától megígért Szentlelket, ahogy látjátok és halljátok” (ApCsel 3,33).

Személy vagy erő?
Mindannak, amit a bibliai Ruah- és Pneuma-fogalomról elmondtunk, egy nagy nehézsége van: a mitológiába tévedés veszélye. Isten transzcendens: „Megközelíthetetlen fényességben lakik” (1Tim 6,16). Ha azt állítjuk, hogy kilép önmagából és tapasztalati világunk részévé lesz, mintha megfeledkeznénk erről, és egy szintre kerülnénk a szánalmas mitológiákkal, amelyek nem ismerik a végtelen távolságot teremtmény és Teremtő között. (Ilyen a Krisna-mítosz, amely ma buzgón misszionál hazánkban is.) Ha viszont Isten transzcendenciájára való hivatkozással elutasítjuk Isten önmagából való kilépésének fölfoghatatlan kalandját, visszalépünk az ószövetségi felfogáshoz, amely értetlenül áll a Megtestesülés botránya előtt. Az antitrinitárius (Szentháromság-ellenes) felekezetek szerint Jézus nem Isten, s logikusan a Szentlélek sem jelent az Atyától különböző és vele mégis egymivoltú személyt, hanem vagy személytelen erő, vagy Isten egyetlen személyével azonos. Az unitárius Varga Béla így ír: „A szentlélek (így!) Istennek amaz ereje, amely által Isten megszenteli az ő híveit... A bennünk tevékeny isteni hatás. Ám, ha azt mondjuk, hogy Isten lényege szentlélek, ezzel sem követünk el semmi hibát. Ez nem azt jelenti, hogy külön személy, hanem azt, hogy Istennek, aki lélek, szellem, a szentlélek útján kívánjuk lényegét megjelölni.” Jól látja a bibliai Lélek-fogalom termékeny dinamikáját, de visszariad attól a gondolattól, hogy ez a dinamika magában Isten belső életében is jelen van.

VARGA BÉLA: Dávid Ferenc és az unitárius vallás. Az Unitárius Egyház Kiadása, Budapest, 1979. 97-98. o.

„Amikor leszáll rátok a Szentlélek, erő tölt el benneteket” (ApCsel 1,8) – idézte nekem egyszer egy vezető Jehova-tanú, s azt vezette le belőle, hogy a Szentlélek nem több, mint Isten bennünket eltöltő ereje. Hivatkoztam arra, hogy János evangéliumában ismételten olyan névmás utal a Szentlélekre, amely személy voltát mutatja: a hímnemű ekeinosz, holott a pneuma nyelvtanilag semleges (Jn 14,26; 15,26; 16,14). Nem győztem meg semmiről, de följegyezte érvemet, hogy ellenvetést keressen rá... (Ennyit a viták hatékonyságáról!) A Szentlélek isteni személy voltáról szóló dogma azonban nem egy-két bibliai hely egzegézisén áll vagy bukik. A keresztény alapmisztérium forog vele kockán. Ha Isten önmagába zárt lény, aki nem tud „kicsordulni”, nem képes közölni magát, akkor Jézus nem Isten, akkor Isten nem lett testvérünk, hanem kívül marad a mi szféránkon, mi pedig kívül maradunk az ő szféráján. Mit közöl velünk Isten: valamit, vagy önmagát? Ez a kérdés! Vajon az Énekek Énekének szerelmi vallomásai, az Isten és teremtménye közötti titokzatos nász gyönyörű képei csak lírai metaforát jelentenek, vagy a valóság minden képzeletet meghaladó titkát fedik föl? A Biblia így beszél: „Értékes és nagy ígéreteket kaptunk, hogy általuk részesei legyetek az isteni természetnek” (2Pt 1,4). Ez csak akkor lehetséges, ha Isten számára lényének megosztása, a „másik”-kal való közösség nem idegen, hanem természetéhez tartozik: ha Istenben az ÉN mellett van TE és MI.
Az Egyház történetében hihetetlen szenvedések, hosszú szellemi vajúdás gyümölcse volt, hogy kikristályosodott az a terminológia, amely szerint három valósággal különböző alany (hüposztaszisz) birtokol egyetlen lényeget (uszia). Rengeteg elmeél kellett a szentháromsági relációk tanához, tudniillik hogy az isteni személyek kizárólag egymáshoz való viszonyukban különböznek, s minden kifelé (a teremtményekre) irányuló tevékenységükben egyek. A kifelé irányuló tevékenységet csak annyiban tulajdonítjuk egyik vagy másik személynek, amennyiben ez a tulajdonítás (appropriatio) valamiképpen megfelel az illető személy Szentháromságon belüli sajátságának, s számunkra kifejezi azt. Ez kellett a mitologikus félremagyarázások elkerüléséhez! Így az egyházi hagyomány és tanítóhivatal kialakított egy olyan nyelvezetet, amellyel Isten egységének tagadása nélkül állíthatjuk a három valósággal különböző isteni személyt: az Atyát, a Fiút és a Szentlelket. De a legnagyobb teológusok zsenialitása és az évezredes érlelődés sem csökkenti az emberi nyelv és az emberi értelem elégtelenségét a kifürkészhetetlen misztérium megragadására. A Szentháromság abszolút hittitok: Isten kinyilatkoztatása nélkül nem tudhatunk róla, a kinyilatkoztatás után pedig nem láthatjuk be mikéntjét (csupán azt, hogy az ellene emelt nehézségek nem képesek benne lehetetlenséget kimutatni).
Mindez azt is jelenti, hogy bár a Biblia nyelve igen sokrétű a Lélek szó használatában, rendelkezünk a lehetőségig szabatos teológiai terminológiával is, amely nem hagyható figyelmen kívül, ha a Szentlélekről beszélünk. Különösen azt kell nagyon szem előtt tartanunk, hogy a Szentléleknek tulajdonított isteni tevékenységek (megszentelés, erőközlés) igazában a három isteni személy közös tevékenységei. Hogy a bibliai nyelv szívesen tulajdonítja ezeket éppen a Léleknek, az rámutat a harmadik isteni személy Szentháromságon belüli helyzetére: a Lélek a szeretet-személy, az ajándék-személy, a MI-személy, az ellentétek föloldása, a közössé-válás, az isteni kommunikáció. Mindez csak halvány fogalmi analógia, de hát hogyan szólhatnánk másképp a titkok titkáról? Mint testvérei az emberré lett Istennek, magunk is a Szentháromság életébe kapcsolódunk a Szentlélek kegyelme révén, s ezért vagyunk illetékesek, hogy – dadogva, elégtelenségünk tudatában – valamit mondjunk róla, ami mégis érvényes és igaz.
Ahol tehát saját életünkben az emberi lehetőségeket meghaladó szeretetet, ajándékozást, MI-élményt, ellentét-oldódást, közösséget, kommunikációt tapasztalunk, ez – bár a három isteni személy közös műve – joggal mondható a Szentlélek megtapasztalásának, mert természetfölötti ajándék, és mert kifejez valamit a Szentlélek sajátságából. Az erő, amely ezt a tapasztalatot létrehozza, fölfedi nekünk a Személy titkát, aki az istenségben az Atya és a Fiú kölcsönös szeretete.
A Kr.u. negyedik században Makedoniosz és követői kétségbevonták a Szentlélek istenségét. Velük szemben írta Nagy Szent Baszileiosz A Szentlélekről című művét, melyben igazolja, hogy a Lélek az Atyával és a Fiúval egyenlő imádás tárgya. Ebben világosan különböztet a Szentlélek és a teremtett „erők” (angyalok) között. „A mennyei erők nem természetüknél fogva szentek, hiszen egyébként semmiben sem különböznének a Szentlélektől. Egymáshoz viszonyított felsőbbrendűségük arányában kapják a megszentelődés mértékét a Lélektől. Ahogyan az égő anyagot a tűzzel együtt képzeljük el, s más a szóbanforgó anyag és más a tűz, így van ez a mennyei erők esetében is... A megszentelés tehát kívül van lényegükön, a tökéletesítést a Lélek közössége révén viszi beléjük... Ha gondolatban elvonatkoztatsz a Lélektől, feloldódnak az angyali karok, megszűnnek a főangyali felügyeletek, összezavarodik minden”. 

NAGY SZENT BASZILEIOSZ: A Szentlélekről 38. In: VANYÓ LÁSZLÓ: A kappadókiai atyák. Ókeresztény Írók VI/I. Szent István Társulat, Budapest, 1983. 114-115. o.

Így van velünk is a Lélek: mint égő anyaggal a tűz. Más az anyag és más a Tűz, de a lángoló Isten nélkül sötétségbe hullunk és káoszba.

Akiket fölkent a Szent
Jézusban, a Fölkentben mi is Isten fölkentjei vagyunk: „Titeket... fölkent a Szent, és ezt mindannyian tudjátok” (1Jn 2,20). Láttuk, hogy Prohászka Ottokár Szentlélek-tapasztalat után kiált; láttuk, hogy ez az igény nem ellentétes a lelki élet klasszikusainak tanításával; láttuk, hogy az Ószövetség erősen empirikus Lélek-fogalmat alakít ki, s az Újszövetség ezt alkalmazza Isten Fölkentjével, Jézussal kapcsolatban; láttuk azt is, hogy a Lélek-tapasztalat állítása nem fullad mitológiába és nem ellenkezik az Egyház hiteles istenképével. Most azt kívánjuk igazolni, hogy az újszövetségi szent iratok szerint a krisztushívők fölkentsége nemcsak láthatatlan és rejtett részesedés a Szentlélek kenetében, hanem vitathatatlanul tapasztalat is.
„Annak, hogy ő bennünk marad-e, a Lélek a próbaköve, amelyet adott nekünk” (1Jn 3,24); „Abból tudjuk, hogy benne élünk, ő meg bennünk, hogy a Lelkéből adott nekünk” (1Jn 4,13). Az első János-levélnek ezek az állításai egész egyszerűen érthetetlenek maradnának, ha a nekünk adott Lélek megmaradna a tapasztalaton túli mélységekben. Nem azt mondjuk, hogy nincsenek lelkünknek ilyen mélységei; azt sem állítjuk, hogy Isten bennlakása ezekben a mélységekben nem volna fontos, sőt sokkal fontosabb minden felszíni tapasztalásnál; egyszerűen azt állapítjuk meg, hogy érthetetlen és nevetséges volna Isten bennünk-lakásának olyan kritériumára hivatkozni, amely nem ellenőrizhető. Ne tévesszünk össze két dolgot! A keresztény élet lényege nem a pszichológiai átélésben van: ez tökételes igazság. A keresztény élet lényegének az emberi pszichológia szintjén semmiféle vetülete nincs, vagy ha van is, az teljesen jelenéktelen: ez roppant tévedés. Isten az egész embert ragadja meg. „Hát nem lángolt a szívünk, amikor beszélt az úton és kifejtette az Írásokat?” (Lk 24,32) – ez a pszichológiai átélés nem csekély jelentőségű volt az emmauszi tanítványok számára!
A Zsidó levél szerint az a hívő, aki keresztülment a keresztény beavatáson, vagyis megkeresztelkedett és megbérmálkozott, „részesült a világosságban, megízlelte az égi ajándékot, megkapta a Szentlelket, felfogta az Isten magasztos tanítását, és megtapasztalta az eljövendő élet erőit” (Zsid 6,4-5). Vajon mindez csak az új keresztény tapasztalati körén kívül játszódott le? Ugyancsak nehéz így érteni!
De még döntőbb részt találunk a Galatáknak írt levélben. Pál apostol azoktól a tévtanítóktól félti a levél címzettjeit, akik arra oktatják őket, hogy meg kell tartaniuk a mózesi törvény rituális előírásait, mert anélkül nem lehetnek keresztények. Az apostol szenvedélyesen száll szembe ezzel az állítással. Egyedül Jézus Krisztus kegyelme üdvözít, amelyet a hit által fogadtunk be, a mózesi törvény cselekedeteitől függetlenül. Pál minden érvet fölsorol, amivel befolyásolni gondolja olvasóit. Így kerül sor a következő bizonyításra (a fordítás követi a görög szöveget, amely lázas lüktetésében még ki is hagy egyes szavakat):
Csak azt az egyet akarom megtudni tőletek: a Törvény cselekedeteiből kaptátok a Lelket, vagy a hit hallásából? Ilyen értelmetlenek vagytok? Lélekkel kezdtétek, most testtel fogjátok bevégezni? Ennyit átéltetek – hiába? Ha ugyan hiába! Aki tehát a Lelket adja nektek és erőnyilvánulásokat hajt végre köztetek – a Törvény cselekedeteiből vagy a hit hallásából? (Gal 3,2-5).
Magyarán: „Ti megkaptátok a Lelket. Kellettek ehhez a Törvény cselekedetei? Ugye, hogy nem? Csak a hit elfogadása (meghallása) kellett hozzá! Miért akarnátok akkor most ostoba módon testben folytatni, amit Lélekben kezdtetek? Hiába éltétek át mindezt? Mert így hiába! Isten a Lelket adja nektek, Isten csodákat művel közöttetek – hát kellettek ehhez a Törvény cselekedetei? Ugye, hogy elég volt a hit befogadása!”
Nem nehéz belátni: ennek a szövegnek kizárólag akkor van bizonyító ereje, ha tapasztalatra hivatkozik és nem pusztán elvek elfogadására. Hiszen az az érvelés lényege, hogy a Lélek kiáradt, a csodák bekövetkeztek a körülmetélés és egyéb mózesi előírások megtartása nélkül is. Ha a címzett galata közösségnek nincsenek nagyon is meggyőző tapasztalatai a Lélek működéséről, Pálnak eszébe sem juthat az idézett gondolatmenet.
Úgy gondolom, senki nem csukhatná be a fülét e világos argumentáció előtt, ha nem zavarná a kérdés: miért nincsenek ma is hasonló tapasztalataink? Egyesek azt állítják, hogy ezek csak az Egyház elterjedésének kezdeti időszakára vonatkoztak. Minthogy azonban se a Szentlélek nem változott, se az emberi természet nem lett más azóta, s a mai történelmi szituációban épp olyan nehezen fogadják be az élő hitet az újpogányok, mint akkor a régi pogányok – semmi olyan okot nem lehet fölmutatni, ami miatt lehetetlen vagy fölösleges volna az élő és vonzó Szentlélek-átélés manapság.
Akkor miért nincs?
Én azt akarom elmondani, hogy van.

A misztikus tapasztalat
Fiatal nő jött hozzám egy alkalommal, s elmondta, hogy szentmise közben, főképpen szentáldozás után, sajátos, édes, égető érzést tapasztalt a szíve táján. Nem volt biztos benne, hogy ez az élménye Istentől van, de a külső szemlélő számára ez nyilvánvaló volt. Ne gondolja senki, hogy az ilyesmihez különösen szentnek kell lenni, vagy hosszú előkészület szükséges hozzá. Isten szuverén módon osztogatja az efféle tapasztalatokat – és tette ezt az Egyház történelmének egész folyamán. Az idők során ezt nevezték el misztikának. A Szentlélek megtapasztalásáról mondottak meggyőző illusztrációt kapnak, ha a misztikus tapasztalatot – legalább röviden – szemügyre vesszük.
„Nézetem szerint – írja Avilai Szent Teréz, aki a misztikáról a legközérthetőbb és legáttekinthetőbb tanítást adta – itt a Szentlélek a közvetítő a lélek és Isten között; ő az, aki olyan lángoló vágyakat kelt, és mivel oly közel van hozzá, hatalmas tüzet gyújt benne. Ó, Uram, milyen végtelenül irgalmas vagy Te itt a lélekkel szemben! Áldjon és dicsőítsen minden teremtmény azért, hogy olyan hűséges Kedves vagy! Ó, én Uram és én Teremtőm! Lehetséges-e az, hogy van ember, aki Téged nem szeret?! Ó, jaj nekem, hiszen éppen én vagyok az, aki oly hosszú időn át nem szerettelek! Ó, miért nem ismertelek akkor?!” 

AVILAI SZENT TERÉZ: Gondolatok az Énekek Énekéről (5. fejezet). In: Jézusról nevezett Szent Terézia Összes Művei III., Pesti Könyvnyomda RT., 1928. 373. o.

Ha szent Teréz nyomán rövid áttekintést akarunk adni a misztikus élmény fokozatairól és módjairól, talán a következőkben tehetjük:
1.) Az összeszedettség imája. Az összeszedettség természetesen saját erőfeszítésünk révén is létrejöhet, amennyiben igyekszünk tudatosítani, hogy Isten jelenlétében vagyunk. Ez „a mi akaratunktól függ s meg tudjuk tenni Isten kegyelmével”. De Isten is beavatkozhat, tőle függő módon, amennyiben megszánja lelki tehetségeinket s „mint egy jó pásztor, füttyent nekik... S a pásztor füttye oly hatással van rájuk, hogy azonnal otthagyják azokat a külső dolgokat, amelyeknek bilincseiben sínylődtek... Ekkor azután az ember nagyon is határozottan érez valami édes benső áhítatot, amint ezt jól fogja tudni, akivel megtörténik”. „Ez az ima nem egyéb, mint valami sajátos összeszedettség, amelyet a lélek bensejében érez, s amelynek folyamán úgy látszik, mintha neki ott bent éppúgy volnának érzékei, amint a testnek vannak.” 

AVILAI SZENT TERÉZ: A tökéletesség útja 29. fejezet.

AVILAI SZENT TERÉZ: A belső várkastély. IV. lakás, 3. fejezet.

AVILAI SZENT TERÉZ: Ötödik lelki számadás. In: Jézusról nevezett Szent Terézia Összes Művei III., Pesti Könyvnyomda RT., 1928. 421. o.

2.) A nyugalmi ima. Az az „édes benső áhítat”, amellyel az előző pontban találkoztunk, halványabb vagy erősebb mértékben úrrá is lehet a lelken, s ilyenkor beszélünk Teréz szavával nyugalmi imáról. „A léleknek ez a nyugalma és összeszedettsége igen erősen érezhető; nagy elégültséggel és békével jár, rendkívüli boldogságot okoz, elcsitítja a lelki tehetségeket és nagyon édes gyönyörűséget vált ki az emberben.” „Az ember úgy érzi, mintha mindene megvolna, amit csak kívánni képes. (Igaz ugyan, hogy olykor, amikor a lélek nincs annyira belemerülve ebbe az édességbe, a dolog nem egészen van így.) Azt lehetne mondani. hogy ez az édesség megerősíti az embert belsőleg is, külsőleg is, olyanféleképpen, mintha csontjainak velejébe valami rendkívül édes és illatos balzsamot öntenének.” Fontos itt Teréznek ez a megjegyzése: „Sok lélek van, aki feljut erre a fokra, de kevés, aki tovább emelkedik.”

AVILAI SZENT TERÉZ: Önéletrajz. Pesti Könyvnyomda Rt, 1928. 140. o.

JÉZUSRÓL NEVEZETT SZENT TERÉZIA Összes Művei III., Pesti Könyvnyomda RT., 1928. 365. o.

AVILAI SZENT TERÉZ: Önéletrajz. Pesti Könyvnyomda Rt, 1928. 141. o.

3.) Az egyesülés imája. A nyugalmi imánál az akarat Istenbe merül ugyan, de a képzelet és az értelem nincs megkötve, hanem szabadon kószálhat. Amikor Isten ezeket is fokozatosan magához bilincseli, a misztikus ima újabb szintje születik meg. „Addig a rövid ideig, ameddig tart, az ember nem érez semmit és nem képes semmire sem gondolni. Itt nem kell azon mesterkednünk, hogy felfüggesszük értelmünk működését. A lélek, ha ugyan szeret, még csak azt sem tudja, hogyan szeret, ki az, akit szeret, sem azt, hogy mit akar. Egyszóval úgy van, mint aki teljesen meghalt a világ számára, hogy annál jobban éljen Istennek. Nem képzelhető édesebb halál. A lélek mintegy el van szakítva mindazon működésektől, amelyeket testben szokott végezni. Édes halál, mert bár a lélek látszólag elválik a testtől, annál jobban érzi magát Istenben.” Ez a teljes elmerülés elragadtatásig is fokozódhat, amikor az imádkozó teljesen (vagy majdnem teljesen) elveszíti kapcsolatát a külvilággal, s olykor szinte halottnak tűnik.

AVILAI SZENT TERÉZ: A tökéletesség útja és A belső várkastély, Szent István Társulat, Budapest, 1979. 334. o.

4.) A lelki eljegyzés. Ha a misztikus lélek hűséges a kegyelemhez és igazán elszakad a világtól és a rendetlen önszeretettől, Isten mélységes éjszakába meríti és iszonyú szenvedéseket bocsit rá, hogy megtisztítsa. Ezek nyomán elkezd gyöngéd és édesen fájó vágyakat ébreszteni benne, amelyek a Jegyesével való teljes egybeolvadásra, isteni nászra szólítják, anélkül azonban, hogy e vágyak kielégülést találnának; a lélek mégse mondana le róluk a világ minden kincséért sem. „A Jegyes ... rendkívül finom és gyöngéd ösztönöket ébreszt a lélek legmélyén... A lélek ugyan nem hall semmi hangot, de egészen jól megérti, hogy Isten hívta... Úgy érzi, mintha megsebezték volna, de kellemes módon, azt azonban nem érti, hogyan történt és hogy ki sebezte meg. Viszont érzi, hogy nagyon értékes kegyelmet kapott, s azt kívánja, bárha soha se gyógyulna ki ebből a sebből. Szerelmes szavakkal panaszkodik emiatt – olykor fennhangon is – az ő Jegyesének. Mást nem tud tenni. Érzi ugyanis jelenlétét s fáj neki, miért nem akarja magát oly módon kinyilatkoztatni, hogy élvezhetné. Ez pedig nagy fájdalom, habár mindamellett élvezetes és édes.” 

AVILAI SZENT TERÉZ: A belső várkastély. VI. lakás, 2. fejezet.

5.) A lelki házasság. A misztikus élet csúcsa az Istennel való egyesülés olyan állapota, amelyben a lélek már a mennyei boldogság előízét élvezi, mert nincs távol Isten színről-színre való látásától. „Mint valami lángtenger, mint valami ragyogó fényességű köd, úgy jelenik meg szelleme előtt külön-külön a három isteni Személy... Ekkor érti csak meg a lélek igazában, amit az Úr mond az evangéliumban, hogy ha valaki szereti őt és megtartja parancsolatait, akkor az Atyával és a Szentlélekkel együtt eljön hozzá és nála fog lakni.” „A lélek, illetve annak szellemi része eggyé lesz Istennel. Isten, aki maga is szellem, ily módon akarja megmutatni irántunk való szeretetét, s egyesekkel így akarja megértetni, hogy mire nem képes Ő szeretetből irántunk, s azt akarja, hogy dicsőítsük ezért nagyságát. Ugyanis oly szoros frigyre lép teremtményével, hogy amint e földön az ember nem válhat el házastársától, úgy Ő sem akar többé attól a lélektől elválni.” 

AVILAI SZENT TERÉZ: A belső várkastély. VII. lakás, 1. fejezet.

Uo. 2. fejezet.

A misztikus jelenségek annyira nehezen írhatók le, s olyan gyakori bennük a félreérthetőség, hogy az itt közölt vázlatos ismertetés nem tekinthető többnek, mint halvány jelzésnek arról, amit Isten az őt szeretőknek szánt. Ne essék azonban tévedés: a misztikus ima örömeit drágán kell megfizetni, súlyos szenvedésekkel, amelyek nagylelkű vállalása nélkül semmit se használnak az embernek. Azt se gondoljuk, hogy a misztikus tapasztalat az erények fokmérője! A lelki eljegyzés és a lelki házasság kétségtelenül nem lehetséges hősies erénygyakorlat nélkül, de az előző három misztikus imaélmény – bármilyen meglepő is – még a halálos bűn állapotában is létrejöhet. „Isten néha halálos bűn állapotában levő embereknek is megadja azt a nagy kegyelmet, hogy felemeli őket a szemlélődés magaslatára. Ily módon akarja őket kiragadni az ördög karmai közül”. A misztikus élmény az eszköz, a bűn legyőzése és az erények megszerzése a cél.

AVILAI SZENT TERÉZ: A tökéletesség útja 16. fejezet.

Ez utóbbi megállapítás viszont arra is figyelmeztet bennünket, hogy a misztikus élmény korántsem annyira ritka és nincs olyan távol tőlünk, mint gondolnánk. Igaz, vita folyik a teológusok között arról, hogy a contemplatio infusa (belénk öntött szemlélődés), vagyis az itt tárgyalt első három misztikus állapot hozzátartozik-e a keresztény lelki élet rendes útjához. Elméleti síkon az igenlő, gyakorlati szempontból a tagadó válasz látszik valószínűbbnek. Mindazonáltal szívleljük meg Szent Teréz figyelmeztetését:
„Nap-nap után tapasztalhatjuk, hogy a mi mennyei Királyunk bőkezűen és sokféleképpen adja békéjét és barátságát a lelkeknek, éspedig úgy a benső imában, mint azon kívül. E tekintetben csak mi tartjuk Ő Szent Felségét, mint mondani szokás, három lépésnyi távolságban.”

AVILAI SZENT TERÉZ: Gondolatok az Énekek Énekéről. In: Jézusról nevezett Szent Terézia Összes Művei III., Pesti Könyvnyomda RT., 1928. 346. o.

A Szentlélek megtapasztalása egyáltalán nem áll olyan messze a hétköznapi keresztény élettől, mint kishitűségünkben képzeljük!

3. fejezet 

A klasszikus pentekosztalizmus

Most szokatlan tájakra kirándulunk. A XVI. századtól létezik a kereszténységnek egy olyan ága, amely a hit mércéjének – a hagyomány és a tanítóhivatal kizárásával – egyedül a Szentírást tekinti. Távol áll tőlem, hogy az Egyház fájdalmas szakadásáért csupán a reformátorokat hibáztassam, de ez nem változtat azon, hogy a sola Scriptura (csak a Szentírás) elvét tragikus tévedésnek tartom. Egy szövegnek önmagában nincs jelentése. Jelentést csak a kód révén nyer, amelyet a szöveg alkotója használt. Ha az Egyházban működő Szentlélek a szerző, akkor az Egyházban működő Szentléleknek kell szolgáltatnia a szöveg megértéséhez szükséges kódot is. Helyesen érteni a Szentírást akkor fogjuk, ha a Szentlélek működésének hiteles helyét ismerjük: ez pedig nem kizárólag az egyén, hanem az apostolok utódainak oldó és kötő hatalma alatt álló közösség. Ezt nem Iehet figyelmen kívül hagyni veszélyes szubjektivizmus nélkül. De miközben ezt a meggyőződést vallom, nem vonom kétségbe, hogy az Isten szavára figyelő protestáns szívében a Szentlélek elvégezheti a maga munkáját, és az odaadás, amellyel elszakadt testvéreink a Szentírásra, mint számukra egyetlen hitforrásra figyelnek, gyümölcsöző lehet. Sokszor gyümölcsözőbb, mint a mi odaadásunk; mert Isten a szíveket nézi, s különben is, a Pneuma ott fúj, ahol akar (Jn 3,8). Sokat tanulhatunk a protestáns testvérektől. Ez a II. Vatikáni zsinat álláspontja: „A mi épülésünkre is szolgálhat mindaz, amit a Szentlélek kegyelme különvált testvéreinkben megvalósít.” Ebben a szellemben kívánom tárgyalni a protestáns pünkösd-mozgalom Szentlélek-tapasztalatát. Forrásaim a hivatkozásokban találhatók.

Unitatis Redintegratio 4.

Hogyan kezdődött?
Semmi sem kezdődik az elején, hanem valamivel korábban. Ezt a történetet, úgy gondolom, John Wesley-vel kell kezdeni, jóllehet ő bizonnyal nem volt pünkösdi prédikátor. Mozgalma a XVIII. századi Angliában először az anglikán egyházon belüli ébredési folyamatnak indult, Wesley csak később kényszerült önálló egyházszervezet kiépítésére. Ő és követői az erkölcsi szigorúságon kívül a Szentlélek megtapasztalására is építettek (nem utolsósorban a kontinensen fellépő pietista mozgalom hatására). Wesley a kegyelemnek két munkáját különbözteti meg: az első a megtérés (és megigazulás), a második a megszentelődés (tökéletes szeretet) műve. Szerinte mindkettő fokozatos előkészület után, hirtelen, pillanatszerűen tapasztalható meg. (Utóbbi sokkoló a katolikus fülnek, de gondoljuk meg: sola Scriptura! Wesley-nek nem állt rendelkezésére a kiegyensúlyozó hagyomány, a mértékadó tanítóhivatal. Kemény aszkézise, hiteles misztikus élményei, hatékony tanúságtétele mellett a tan dolgában gyökértelen volt.) A metodista ébredésben nagy erővel működött a Szentlélek: Wesley prédikációja közben gyakran földre estek a hallgatók egy titokzatos hatalom befolyására.
A lelki ébredés, újjáéledés (revival) nemcsak a metodistáknál, hanem más protestáns felekezetekben is helyet kapott. A XIX. században az ébredési mozgalmak nagy hullámokban söpörtek végig az Egyesült Államokon. Erőteljes igehirdetés, drámai megtérés, eleven hit, élményszerű imádság jellemzi a revival légkörét. Az ébredés válfajának tekinthető a megszentelődési mozgalom, amely önálló egyházi alakulatokat is létrehozott. A Wesley-i gondolatból indul ki, az ember megszentelődését Istentől jövő, egyetlen pillanat alatt elnyerhető és átélhető kegyelmi ajándéknak fogja föl. A megszentelődés a second work of grace (a kegyelem második műve), vagy second blessing (második áldás), ti. a megtérés után. A terminológia lassan – bibliai alapon – a pünkösd-esemény felé tolódik: a „második áldás” kezd mint „a Szentlélek keresztsége” szerepelni. Ezzel párhuzamosan megjelennek az ébredési összejöveteleken a pünkösdi jelenségek. Előbb erő és öröm, majd a nyelvek adománya is.
A XIX. század végén Richard G. Spurling baptista lelkész (fiával együtt) intenzíven tevékenykedett a megszentelődési mozgalomban. Várta a „korai eső” (első pünkösd) után a „késői esőt”, a Lélek új korszakát (Latter Rain Movement, Késői Eső Mozgalom; az elnevezés alapja: Joel 2,23). 1892-ben Libertyben (Tenessee) Szentlélek-keresztségek történtek Spurlingék működése nyomán. A Lexikon für Theologie und Kirche cikkírója ezeket nevezi elsőnek, noha a fogalmat korábban is használták; talán a glosszolalia, nyelveken szólás jelentkezése miatt, bár erre is van példánk a korábbi évekből. Feltűnőbbek és jelentősebbek az 1896-os Camp Creek-i események, amelyek szintén Spurlingék hatósugarában következtek be.

ALGERMISSEN, K.: Pfingstbewegung. Lexikon für Theologie und Kirche VIII. k. 418. o.

North Carolina hegyeiben, Camp Creek község iskolaépületében egy laikus igehirdető, William F. Bryant vezetésével ébredés kezdődött. Messziről gyülekeztek a résztvevők, gyalog vagy ökrösszekéren. Buzgón, kitartóan, várakozással telítve imádkoztak. És az egyszerű hegylakók ismeretlen nyelveken kezdtek szólni! Isten jelenlétének megdöbbentő átélése öntötte el a gyülekezetet. Az események híre további érdeklődőket vonzott: megbolydult az egész környék.
A szokatlan jelenség hamarosan ellenállásba ütközött. A nyelveken szólóktól megvonták az engedélyt az iskolaépület használatára, a baptista egyházi vezetés ellenük fordult, saját – fából épült – templomukat lerombolták, az új gyülekezet tagjait éjjel kirángatták ágyukból és megkorbácsolták... A hívők kitartottak, és az ellenségeskedés lassan elcsitult.
E baptista pünkösdi ébredés nyomán alakult 1907-ben a Church of God (Isten Egyháza). A zseniális, de kiegyensúlyozatlan sakkozó, a „szupergéniusz” Robert Fischer egy 1979-es közlemény szerint ebbe menekült lelkének gyötrő nyugtalansága elől. 

Magyar Sakkélet 1979/9. 207. o.

A topekai pünkösd
Függetlenül Spurlingéktól, 1900-ban egy fiatal metodista lelkész, Charles Fox Parham kutatott a Szentlélek-keresztség titka után. Számára az volt a kérdés: honnan tudhatja valaki biztosan, hogy részesült a Lélek keresztségében?
Az élmény szubjektív dolog. Néha lenyűgöző erővel nyilvánul meg a Lélek, és az embernek nincsenek kételyei. Máskor azonban a Szentlélek hatása nem olyan nyilvánvaló. Mit gondoljunk ilyenkor? Működik a Lélek? Nem működik? Megtörtént a Szentlélek keresztsége? Nem történt meg?
Számunkra ott van a bérmálás objektív ténye. Az érvényesen megbérmált katolikus nem mondhatja, hogy nem kapta meg a Szentlelket; legföljebb, hogy nem veszi hasznát. (Prohászka korábban említett kérdése erre vonatkozott.) Akiben nem hatékony a bérmálás kegyelme, annak mindig mondhatjuk: „Éleszd fel magadban Isten kegyelmét” (2Tim 1,6). Hiszünk benne, hogy van mit fölélesztenie.
De mit szóljon a protestáns, aki a bérmálás objektív, ex opere operato erejében nem hisz? Mit mondjon éppen a metodista, aki a wesleyánus hagyománnyal üres ritualizmusnak minősíti a bérmálás szertartását mindenestül? Mit szóljon az ébredési és megszentelődési prédikátor, aki a szubjektív megtapasztalás ingoványos talajára építette egész kereszténységét?
Parham azt mondta: tisztázni kell a Biblia alapján (sola Scriptura!), miből lehet valaki biztos, hogy a Szentlélek keresztségét megkapta. A feladat megoldására bibliaiskolát nyitott Topekában (Kansas), amelyben nem csupán tanító, hanem tanuló is akart lenni. Tanítványaival együtt kereste a föltett kérdésre a választ.
Szánom és irigylem ezeket az embereket, századunk elején, tele az élő Isten Lelke utáni vágyódással, ebben a különös tanintézetben, ahol nincs tandíj, és a tanítványok megosztják egymással földi javaikat. Szánom őket, mert nagy vágyakozásukon és archaikus King James Bibliájukon kívül annyira nincs semmijük; de irigylem is őket, mert akkora nyitottsággal, forgatják Isten írott szavát. Bármit készek megtenni, amit az Írás mond, csakhogy biztosak lehessenek, hogy elnyerték a Lelket... Micsoda kiáltás a szubjektivitás ingoványából az objektivitás mentőkötele után!
Természetesen semmi esélyük nem volt, hogy a katolikus szentségtan objektivitásánál kössenek ki. (A katolicizmust nyilván a pogányság egy fajtájának tartották.) Máshol kötöttek ki. Az 1900-as év utolsó napjaiban az Apostolok Cselekedetei alapján úgy döntöttek, hogy a nyelvek adománya jelenti az objektív kritériumot. Elkezdtek imádkozni, hogy úgy nyerjék el a Lélek keresztségét, ahogy a Cselekedetek elbeszéléseiben történik: a nyelveken szólással együtt. Nagy várakozással ostromolták az eget, és Isten jelenléte érezhetően betöltötte őket, de a nyelvek adományára sokáig hiába vártak. Ekkor az egyik tanítvány, egy Agnes Ozman (más forrás szerint: Oznam) nevű lány arra kérte Parhamot, hogy kézrátétellel imádkozzék fölötte. Parham kicsit habozott, kicsit fohászkodott, aztán engedett a kérésnek.
„Amikor kezét a fejemre tette, a Szentlélek leszállt rám, és elkezdtem nyelveken beszélni, Istent dicsőítve. Többféle nyelven szóltam, és egészen világos volt, mikor került sor új nyelvre. Megkaptam azt az örömöt és dicsőséget, amire szívem még vágyódott, és az Úr jelenlétének olyan mélységét bensőmben, amit azelőtt soha nem ismertem. Olyan volt, mintha lényem Iegmélyéről élő vizek folyói fakadnának” – beszéli Agnes Ozman. 

SCHMIEDER, Lucida: Geisttaufe. Schhöningh, Paderborn-München-Wien-Zürich, 1982. 310. o.

1901. január elseje volt, majdnem este 11 óra.
A következő napokban sorra történtek a nyelvek adományával kísért Szentlélek-keresztségek Topekában. Január 3-án maga Parham is megkapta ezt az ajándékot, vagy tucatnyi más lelkésszel együtt, különféle felekezetekből.

„Teljes evangélium”
Pünkösdi tűzzel telve, Parham és lelkésztársai megindultak, hogy meghódítsák a világot! Legalábbis az Egyesült Államokat és Kanadát.
De már Kansas Cityben föloszlott a lelkes missziós csoport. Legyőzhetetlen nehézségekkel találták szemben magukat. Nyílt ellenségeskedésbe ütköztek, senki sem hitt a pünkösdi üzenetnek. A csoport egységét sem sikerült megőrizni. (Az élmény ingoványos talaj...) Parham magára maradt, a többi lelkész elhagyta. Egyik templomban sem engedték prédikálni. Visszatért Topekába, de hamarosan a bibliaiskola is megszűnt: az épületet eladták, a bérletet fölmondták, és nem volt más helyük.
Parham nem adta föl! Utcasarki prédikátor lett. Megvolt a Bibliája, és hozzá a meggyőződése, hogy ismeri a „teljes evangéliumot”.
Mi volt ez a teljes evangélium? Mindenekelőtt az a bizonyosság, hogy fölfedezte a Lélek hiteles keresztségét: azt, ami a nyelvek adományával jár együtt. A korábbi – megtérés utáni, de nyelveken szólás előtti – Szentlélek-megtapasztalást Parham (saját teológiai hátteréből kiindulva) megszentelődésnek nevezte, de nem Szentlélek-keresztségnek. Tanítása szerint tehát a keresztény élet három fokozatú: 1.) megtérés, 2.) megszentelődés, 3.) Szentlélek-keresztség. Parham lényeges újítása, hogy a nyelveken szólást a Szentlélekben való megkeresztelkedés kritériumává, „kezdeti fizikai bizonyítékává” lépteti elő.
Parham teljes evangéliumához tartozott továbbá a karizmákról, a hívőket kísérő jelekről szóló tanítás. „Akik hisznek, azokat ezek a jelek fogják kísérni: nevemben ördögöt űznek, új nyelveken beszélnek, ... ha pedig betegekre teszik a kezüket, azok meggyógyulnak” (Mk 16,17-18).
Bátor ember volt. Nem habozott szaván fogni az Igét, és hittel betegekre tenni a kezét, hogy meggyógyuljanak. Végül is ennek köszönhette, hogy tanúságtétele eredményes lett. Majd háromévi prédikálás után El Dorado Springs (Missouri) gyógyforrásaihoz vetődött. Minden beszéde után fölajánlotta a gyógyulást keresőknek, hogy imádkozik értük. Sokan azok közül, akik a gyógyvízhez fordultak, az imádságot is kipróbálták. És az imádság gyakran hatásos volt. Drámai egy Mary Arthur nevű asszony gyógyulása, aki megvakulóban volt: már csak fél szemére látott, azt is csupán fájdalom árán tudta nyitva tartani. Parham kézrátétellel imádkozott érte, és az asszony néhány perc múlva nyitott szemmel nézett a fénybe, minden fájdalom nélkül.
Parham rövidesen Galenában (Kansas) prédikált, ahová Mary Arthur hívta meg, hogy az ő házukban tartson összejöveteleket. Nemsokára zsúfolásig megtelt a lakás. Sátrat emeltek, de az is kicsinek bizonyult. Kibéreltek egy ócska áruházat, és hordókra tett deszkákkal padokat rögtönöztek benne. Az emberek tódultak Parham összejöveteleire!
„Nincs egész három hónapja, hogy ez az ember Galenába jött, és ez alatt az idő alatt több mint ezer embert gyógyított meg, és nyolcszáznál többet megtérített... Emberek, akik évek óta nem tudtak járni mankó segítsége nélkül, olyan kiegyenesedett tagokkal keltek föl az oltár elől, hogy eldobhatták mankóikat... Itt a résztvevők megkaphatják, amit a Pünkösd néven neveznek, és idegen nyelveken képesek beszélni, olyan nyelveken, amelyekben teljesen járatlanok enélkül az erő nélkül. Ez önmagában a találkozó egyik legfigyelemreméltóbb jelenségének tűnik. A múlt héten egy nő fölállt a találkozó közben, és tíz percen át beszélt, miközben látszólag a hallgatóság egyik tagja sem tudta, mit mond. Egy indián, aki a területen lévő pawnee rezervátumról jött be a szolgálatra, kijelentette, hogy a nő az ő törzsi nyelvén beszélt, és ő a tanúságtétel minden szavát értette” – írta egy újságíró az eseményekről.

SHERRILL, John: They Speak With Other Tongues. Highland Books, Crowborough, 1965. 39. o.

Parham híres ember lett. Újra megnyithatta bibliaiskoláját, ezúttal a texasi Houstonban. Itt részesült a Szentlélek keresztségében a fekete bőrű baptista lelkész, William J. Seymour, akinek az a hivatás jutott, hogy Kaliforniába vigye a Lélek lángját.

Azusa Street 312
Seymournak meghívása volt, hogy Los Angelesben egy fekete gyülekezetnek prédikáljon. Houstonban mindent átvett Parham-tól: a „teljes evangéliumot” a pünkösddel és a karizmákkal, a három fokozatot, a nyelveken szólást mint a Szentlélek-keresztség „kezdeti fizikai bizonyítékát”. Most mindezt a neofiták hevével öntötte a meghívó gyülekezetre. Ez sokkoló volt, nem viselték el. Beszédsorozatát az első nap után félbe kellett szakítania.
Magánházban prédikált tovább (a Bonnie Brae Streeten). 1906. április 9-én kiáradt a Szentlélek a hallgatóságra. Ezek az egyszerű, élénk kaliforniaiak – köztük sok fekete – nem haboztak entuziasztikusan reagálni! „Három nap, három éjjel kiáltoztak. Húsvét ideje volt. Mindenhonnan jöttek emberek. Már a második nap reggel nem lehetett a ház közelébe férkőzni. Ahogy az emberek beléptek, elestek Isten ereje alatt. Az egész város fölkavarodott. Addig kiáltoztak, amíg az alapok elmozdultak, de senki sem sérült meg. Ezalatt a három nap alatt sok olyan ember befogadta a keresztséget, aki csak éppen azért jött, hogy lássa, mi történik. A betegek meggyógyultak, a bűnösök megtértek, mihelyt beléptek.” A beszámoló nem túloz abban, hogy az ócska ház alapjai kimozdultak helyükről: az épület valóban összeomlott, ha föltehetően nem is egy csapásra, a résztvevők fejére. Új helyet kellett keresni a találkozók számára, és ez lett a híres Azusa Street 312. Itt Seymourék egy ócska istállót állítottak úgy-ahogy helyre, szögek tárolására szolgáló kis hordókat helyeztek el ülőhely gyanánt, és folytatták a pünkösdi ébredést. Az Azusa Street lett a pünkösd-mozgalom világszerte ismert kiindulópontja. Jöttek ide prédikátorok az Egyesült Államok minden tájáról, sőt külföldről is. Ezek aztán mindenfelé elterjesztették a pünkösdi élményt és tant.

KENDRICK, K.: The Promise Fulfilled. 65. o. Idézi: SCHMIEDER, Lucida: Geisttaufe. Schhöningh, Paderborn-München-Wien-Zürich, 1982. 311. o.

Parham, aki saját közösségét Apostoli Hit Mozgalom-nak nevezte, már 1906-ban túlzónak érezte és kifogásolta az Azusa Streeten előforduló szélsőségeket, emocionális kitöréseket, komolytalan viselkedésmódokat. Novembertől szakított Seymourral. Seymour három évig prédikált ezen a helyen, de 1908-ban a fehérek visszavonultak gyülekezetéből. Túl temperamentumosnak találták a négereket.
Mint láttuk, Parham és Seymour irányvonalára rányomta bélyegét az előbbi metodista öröksége. A pünkösd-mozgalom terjedésével azonban a nem metodista hátterű résztvevők fölöslegesnek vélték a „megszentelődés” fokozatát, és megelégedtek a kegyelem két művének, a megtérésnek és a Lélek-keresztségnek számontartásával. Így William H. Durham, a chicagói baptista prédikátor, aki 1907-ben Los Angelesben nyerte el a Szentlélek keresztségét és vált a pünkösd-mozgalom lelkes hívévé, hamarosan kihagyta a középső fokozatot és megelégedett kettővel. Szerinte a megtisztulás és megszentelődés egy életen át tartó folyamat a megtérés után. 1910-ben Krisztus befejezett műve a Kálvárián címmel közzétette kétfokozatú tanát. Seymour erre szakított Durhammal is.
Az egyik legjelentősebb pünkösdi „felekezet”, az Assemblies of God (alakult: 1914), Durham kétfokozatú tanát tette magáévá.

A pentekosztalizmus Európában
A pünkösd-mozgalom (pentekosztalizmus) atyja Európában Thomas Ball Barratt, Norvégiában működő angol metodista lelkész. Hatalmas pünkösdi élménye után (1906) egész Skandináviában terjeszteni kezdte a mozgalmat. Hamarosan Angliába is eljutott a hír. Alexander A. Boddy anglikán lelkész 1907-ben Oslóba utazott és lelkesen tért haza. Boddy meghívására Barratt Sunderlandba ment, ahol Boddy szolgált. Két hónapig ott végzett pünkösdi missziót. Az eredmények nagy feltűnést keltettek, a sajtó is felfigyelt. A sunderlandi Mindenszentek anglikán plébánia nagytermében emlékkövet állítottak föl az angol pünkösd-mozgalom születésének emlékére, ezzel a fölirattal: „1907. szeptember: ahol az Úr tüze lehullott, fölégette az adósságot” (vagyis eltörölte a bűnt). Smith Wigglesworth, a későbbi nagy pünkösdi evangelizátor, Boddyék sunderlandi összejövetele alkalmából keresztelkedett meg a Szentlélekben. „A tűz leszállt. Csodálatos volt, hogy az Úrral voltam együtt. Megfürdetett hatalmas erejében. Tudatában voltam a drága Vér tisztító erejének, és felkiáltottam: Tiszta vagyok, tiszta vagyok, tiszta vagyok! Betöltött a tisztaság tudatának öröme. Látomásom volt, melyben láttam az Úr Jézus Krisztust. Láttam az üres keresztet, és Őt megdicsőülve az Atya jobbján. Nem tudtam angolul beszélni, hanem dicsőíteni kezdtem Őt valami más nyelven, amit Isten Lelke adott nekem, hogy rajta szóljak”.  Rendkívül érdekes, hogy az illetékes anglikán püspök semmilyen akadályt nem állított a pünkösdi ébredés útjába.

SCHMIEDER, Lucida: Geisttaufe. Schhöningh, Paderborn-München-Wien-Zürich, 1982. 361. o.

FRODSHAM, S. H.: A hit apostola. Adatok nélkül. 34. o.

A pünkösdi élmény ott van Walesben, megjelenik Németországban... Nem késik a tiltakozás sem. 1909-ben megjelenik a Berlini Kiáltvány, amelyet ötvenhat személy ír alá, köztük mind a szabadegyházak, mind a történelmi protestáns egyházak képviselői: „Az úgynevezett pünkösd-mozgalom nem felülről, hanem alulról való; sok jelensége közös a spiritizmuséval. Démonok működnek benne, amelyek a sátántól csalárdsággal vezettetve, hazugságot és igazságot összekevernek, hogy Isten gyermekeit félrevezessék... Az olyan ocsmány jelenségek, mint az elesés, arcrángatózás, reszketés, kiáltozás, visszatetsző, hangos nevetés stb. ... előfordulnak az összejöveteleken. Nyitva hagyjuk a kérdést, mennyi ezekből a démoni, mennyi a hisztérikus és mennyi a pszichikus, – mindenesetre az ilyen jelenségek nem Istentől valók.” Az erőteljes bírálat mögött a jólfésült polgár ízlése áll, aki nem tudja elképzelni, hogy a Lélek ilyen kevéssé jólfésült módon is jelentkezhet. (Talán nem fölösleges megemlíteni, hogy a pünkösdi jelenségek ilyen sommás elítélését ma is számosan osztják. A magyar református egyház egyes körei kimondottan démoni eredetűnek tartják a nyelveken szólást.)

SCHMIEDER: Geisttaufe. 369. o.; vö. BRANDENBURG, H.: A hitélet gyermekbetegségei. Evangéliumi Iratmisszió, évszám nélkül. 71-72. o.

Az európai pentekosztalizmusnak van egy igen fontos fejleménye, amelyet értékelnünk kell. Az ún. mühlheimi irányzat feloldja azt az álláspontot, hogy a Szentlélekben való megkeresztelkedés egyetlen hiteles jele a nyelveken szólás. Ez a mérsékelt pünkösdi beállítottság nagyban előkészíti a történelmi egyházakkal való dialógust. Ezek ugyanis semmiképpen sem fogadhatják el, hogy még a legnagyobb tanúságtevők és legszentebb Krisztus-követők is nélkülözték a Lélek keresztségét, pusztán azért, mert nem mondtak olyan szavakat, amelyeket maguk sem értettek.
Igen, tisztelet mindazoknak, akik – bármely oldalról – árnyaltan próbálnak gondolkozni. A szélsőségek nagyon hatásosak tudnak lenni, de egy idő múlva fárasztóvá válnak.

Sebezhető tanítások
Már az elbeszélésekből is érzékelhető volt, hogy a pünkösd-mozgalom kezdetei igen egyszerű emberek között bontakoztak ki. Ráadásul amerikaiak között, akiket komplikált európai pszichénkkel kicsit mindig gyermeknek érzünk. Az Azusa Street-i ébredésben pedig döntő szerepet játszottak az afro-amerikaiak, akik nem mennek a szomszédba egy kis emocionalizmusért.
Ez érthetővé tesz valamit: a pentekosztalizmus első formájának nem-intellektuális jellegét. A mozgalom erőssége az élmény, nem a tan. A protestáns kereszténységnek eleve a sola Scriptura elégtelenségét kell hordoznia, mint állandó megoszlás forrását. De a pentekosztalista körökben – rámenős prédikálás, intenzív élmény, kevés absztrakció – a megoszlás veszélye még nagyobb. Veszélye? Ténye. A pünkösdi egyházak száma légió.
A pünkösdiek Szentlélek-tapasztalatát általában hitelesnek tartom. Értelmetlen volna föltételezni, hogy amikor valaki bűneit őszintén megbánva Jézus Krisztusnak adja az életét, akkor nem az élő Istennel kerül kapcsolatba, s amikor hittel imádkozik a Lélek keresztségéért, nem Isten Lelke ragadja meg. De az nagyon is állítható, hogy a Lélek működése mellett sok emberi tényező is fellép a pünkösdi gyülekezetekben. A nyelvek adománya nem hitelesít mindent! Sőt, hajlamos volnék azt mondani, hogy nem hitelesít semmit; hiszen olyan vallási közösségben is föllépett, mint a mormonoké. A mormonokat pedig – még ha Jézus Krisztus Mai Szentjeinek nevezik is magukat – nem szabad a keresztény felekezetek egyikének tartanunk. Alapítójuk, Joseph Smith, zavarosfejű, szélhámos próféta volt, tanításuk keresztényellenes métely. És mégis: 1855-ben Nauvoo-ban (Illinois) a mormonok nyelveken beszéltek, hitvallásuk hetedik cikkelye pedig kimondja: „Hiszek a nyelvek adományában...” A nyelveken szólás általános emberi jelenség, nem sajátosan keresztény. A kereszténységben a Szentlélek egyszerűen áthatja az általánosan emberit.

SHERRILL, John: They Speak With Other Tongues. Highland Books, Crowborough, 1965. 84. o.

Így talán nincs mit csodálkozni azon, hogy a pünkösd-mozgalom berkeiben olyan szomorú jelenség is megszületett, mint a Szentháromság hitének elutasítása. Fölösleges fogalmi építménynek, elvont gondolatjátéknak látszott a három személy és egyetlen természet megkülönböztetése az istenségben. „Jesus only!” – mondja ez a pünkösdi csoport: „Csak Jézus!” Nem a Szentháromság nevében keresztelnek, hanem – az Apostolok Cselekedeteiben a jézusi keresztségre használt megjelölést rituális formulának véve – egyedül Jézus nevében. „Jézus az Isten neve!” - mondják. A mozgalmat Frank J. Ewart alapította 1914-ben. A legjelentősebb csoportosulás, amely ezt a tant vallja, a United Pentecostal Church. Tanításuk lényegileg az ún. modalizmussal vagy szabellianizmussal azonos, amely az Atyában, Fiúban és Szentlélekben csak az istenség három kifelé való megnyilvánulását látta, nem pedig három egymás között valósággal különböző alanyt. A legtöbb pünkösdi közösség elutasítja ezt a tanítást, és vallja a Szentháromságot.
A Pentecostal Holiness Church 1920-ban kizárt két lelkészt, Watson Sorrowot és High Bowlingot, mert azt vallották, hogy a betegségben gyógyszert szedni nem bűn. A józan ész itt cigánykereket vet kínjában, mert egyszerűen nem látja be, hogyan lehetne bűn minden tőlünk telhetőt megtenni egy jó célért, amiért Istenhez imádkozni szabad; sőt, hogyan lehetne bűn nélkül elmulasztani olyasmit, amit az emberi felelősségtudat követel? Mégis, a hivatalos álláspont ez volt: „A megváltásban a test gyógyulásáról történt gondoskodás teljesen elegendő, és szükségtelen bármilyen emberi eszközt ahhoz hozzátenni, hogy Istent segítsük a gyógyulás megvalósításában.” F.M. Britton prédikátor fia és felesége orvosság szedése nélkül halt meg, s Britton erre büszke volt, bár a szükséges kezelés elmulasztása miatt börtönnel fenyegették. Magam hallottam magyar pünkösdi hívőről, akivel (szintén pünkösdi) barátnői súlyos cukorbetegségében cukrászsüteményt etettek (nem diabetikusat!), azzal a jelszóval: „Amit az Úr nevében eszünk, az nem árt meg!”

McNUTT, Francis: Healing. Ave Maria Press, Notre Dame, Indiana, 1974. 257. o.

Nem, a mozgalom erőssége nem a tan. Egy pünkösdi gyülekezetben karok emelkednek a levegőbe, „Ó Jézus!” sóhajtások hangzanak, a prédikáció erőteljes, „Amen” és „Alleluja” közbekiáltásoktól kísért, az ének magával ragadó; mindez egészen sajátos tömegpszichológiai hatások hordozója, és ha átjárja az egészet a Szentlélek, akkor valóban mennyei erők működnek! De a dolog emberi oldala könnyen modorossággá is fajulhat. A pünkösdiek szeretik időnként beszőni a beszédjükbe: „Dicsőség az Úrnak!” Az egyszeri pünkösdi hívő (megtörtént) ezt találta mondani: „Tavaly – dicsőség az Úrnak! – meghalt a feleségem.”
A pünkösdiek a protestantizmus szigorú fundamentalista szárnyához tartoznak. Ha a Biblia azt mondja, hogy Sámson széttépte az oroszlánt, akkor – Hol az az oroszlán? Hadd recsegjen! Egy olyan eszmefuttatást a bibliai műfajokról, amit én követtem el a széttépett oroszlánnal kapcsolatban, hitetlenségnek és szentségtörésnek tartanának.
A katolicizmust „Mambó-Dzsambó egyháznak”, hit nélküli formalizmusnak vélik. (Nem mindnyájan, de ez a vélemény ma is jellemző.) „A Szentlélek keresztségét ... meggyőződéses római katolikusok sem nyerhetik el. Ők Máriát teszik a Szentlélek helyébe. Mutassatok nekem egy katolikust, aki igazán tudja, hogy meg van váltva!” – mondja egyik prédikációjában Smith Wigglesworth. 

FRODSHAM, S. H.: A hit apostola. Adatok nélkül. 119. o.

Szeretem a pünkösdieket! Szeretem bátor hitüket, ahogy készpénznek veszik Isten szavát, és nekiesnek az oroszlánnak, hogy széttépjék. De nem az intellektuális szabatosság az erősségük.

Mr. Pentecost
Jellegzetesen mutatja a katolikus és a klasszikus pünkösdi gondolkodás különbségét egy párbeszéd, amely Willebrands bíboros és a pünkösdi prédikátor, David Du Plessis között folyt a hatvanas években. 

New Covenant 1986/1. 11. o.

    – Bíboros úr, mondja, ki az Egyház feje?
    – Bizonyára tudja a választ!
    – Persze hogy tudom, de szeretném hallani, mit mond Ön erre.
    – Hát nem mondja a Szentírás, hogy Krisztus az Egyház feje?
    – Hogyne mondaná! De azt szeretném tudni, Önök, katolikusok, hiszik-e ezt.
    – Természetesen hisszük.
    – És mi a helyzet a pápával?
    – Ő csak helytartója Krisztusnak. Az Egyház feje Krisztus.
    – Gyönyörű! Ez megoldja minden nehézségemet a katolikusokkal.
    – Miért?
    – Mert – szeretném, ha tudná – a katolikusok hosszú időn át nem vették tudomásul Krisztus keresztelő szolgálatát. De ha elismerik, hogy Krisztus az Egyház feje, mert a Szentírás ezt mondja, akkor azt is el kell ismerniük, hogy ő a Keresztelő, mert a Szentírás ezt is mondja.
    – Mi hiszünk a keresztségben.
    – Igen, de az János keresztsége. Én Krisztus Jézus keresztségéről beszélek, amit a Szentírás a Szentlélekben való keresztségnek nevez.
Számos sajátosság olvasható ki ebből a (jóindulatú!) párbeszédből. David Du Plessis-nek nem részletkérdésekben van nehézsége a katolicizmussal, hanem az alapkérdésben: elismerjük-e Jézus Krisztust az Egyház fejének. Megfigyelhető a pünkösdi szóhasználat: Jézus Krisztus a Keresztelő. (Nem „a Szentlélekben keresztelő”, ahogy János 1,33-ban olvassuk: ho baptizón en pneumati hagió.) Pünkösdi körökben a Lélekben való keresztség „a Keresztség”. A fogalmazás félrevezeti a bíborost, akinek részéről ez volna a megfelelő válasz: „Mi a bérmálásban vesszük azt, amit Ön keresztségnek nevez.” A keresztség szentségére való hivatkozás viszont nem hat a pentekosztalistára, mert ő azt „János keresztségének” minősíti. Pedig ez biblikusan sem tartható: ha János keresztsége és a keresztség szentsége nem különbözik, miért kereszteli meg Pál az efezusi tanítványokat, akik már megkeresztelkedtek egyszer János keresztségével (ApCsel 19,5)? Ez a bibliai hely világos különbséget tesz mind a jánosi és jézusi víz-keresztség, mind pedig a jézusi vízkeresztség és a Lélek keresztsége között!
De térjünk vissza David Du Plessis-hez, aki eredeti ember volt: hugenotta sarj (innen a francia név; csak tudnám, hogy ejtették ki Amerikában!), dél-afrikai születésű, de végül az Egyesült Államokban telepedett le. Kilenc éves volt, amikor családja csatlakozott a Dél-Afrikát is elérő pünkösd-mozgalomhoz. Prédikátor lett, és kezdetben éppolyan merev volt a más felfogásúakkal szemben, mint a fundamentalisták általában. Előbb a dél-afrikai pünkösdi szövetség, később a Pünkösdi Közösségek Világkonferenciája titkára lett. Aztán autóbaleset érte az Egyesült Államokban, amelyből csúnyán összetörve került ki, de érdekes módon Isten megóvta a fájdalmaktól. Törtségéből nagyobb nyitottság bontakozott ki: a balesetből fölépülve kezdett odafigyelni a más véleményekre. Fölvette a kapcsolatot az eltérő felfogású keresztényekkel. Hídépítő lett, ökumenikus szellemű pünkösdi teológus, akit sorra hívtak meg különböző felekezetek teológiai főiskolái, hogy előadásokat tartson. Mivel saját alapélményéhez híven rendszeresen a pünkösdről beszélt, ráragadt a becenév: Mr. Pentecost, Pünkösd úr.
A II. Vatikáni Zsinaton megfigyelőként vett részt. Szünetekben a büfében szeretett egy-egy püspök mögé állni a kávéscsészéjével, olyan szorosan, hogy a visszaforduló püspök meglökje a csészét. A bocsánatkérésből aztán beszélgetés alakult ki. Mr. Pentecost barátkozott és jókat nevetett a katolikus főpapokkal.
Az ő nevéhez fűződik a katolikus-pünkösdi teológiai párbeszéd megindulása. Amikor 1973-ban David Wilkerson naivul antikatolikus világvég-próféciát publikált a Szentlélek nevében, David Du Plessis volt az egyik, aki kinyilvánította, hogy ez a prófécia nem Isten Lelkétől ered.
Ez a pentekosztalista jól tudta, hogy a Lélek gyümölcsei, mindenekelőtt a szeretet, fontosabbak a karizmáknál.
„Isten azt akarja – mondotta – , hogy szeressünk. Ez az alapja minden szolgálatnak; ez az igazi lelkiség. Az adományok, mint a nyelvek vagy a prófétálás, nem tesznek bennünket lelkivé. Az adományokra való válasz – a szeretet és a Lélek többi gyümölcse – az, amire Isten igazából törekszik. Az adományok célja, hogy segítsenek bennünket szeretni, megbocsátani, szolgálni. És ezek azok a dolgok, amelyek a leghatékonyabban vezetik el az embereket az üdvözítő találkozásra Jézus Krisztussal, a Keresztelővel.” 

New Covenant 1986/1. 11.o.

Igen, a klasszikus pentekosztalizmus ilyen nyitottságra is képes. Vegyük komolyan a jelenséget! 20-30 millió pünkösdi hívő él a földön, vagy még több. Harry Van Dusen „harmadik erőnek” nevezte őket a katolicizmus és a protestantizmus mellett. Ez nem látszik jó elnevezésnek, mert egyrészt az orthodoxokról megfeledkezik, másrészt a pünkösdiek teológiailag jellegzetesen protestánsok. De tény, hogy itt vannak, összejöveteleik zsúfoltak, létszámuk nő, új hajtásaik keletkeznek. Figyelnünk kell rájuk, meg kell ismernünk őket.

Life 9.6.1958. 113-122.0. Idézi: O'CONNOR, Edward: The Pentecostal Movement in the Catholic Church. Ave Maria Press, Notre Dame, Indiana, 1971. 23. o.

Negyedik fejezet

Jézus Szentlélekben keresztel

Szentlélek-élményem egyik hatása az volt, hogy nagy figyelemmel végeztem a zsolozsmát. A latin Liturgia Horarumot imádkoztam. Egyszercsak elém ugrik egy mondat a Tertia rövid olvasmányából: „In uno Spiritu omnes nos in unum corpus baptizati sumus...” Hogyan? In Spiritu baptizati sumus? Lélekben keresztelkedtünk? Erre a magyar Szentírásból nem emlékszem! Nézem a görög eredetit, hát a megfelelő helyen (1Kor 72,13) ott is ez áll: „En heni pneumati hémeisz pantesz eisz hen szóma ebaptiszthémen”, „mi mindnyájan egy Lélekben egy testbe kereszteltettünk”. A hivatalos magyar szöveg: „Mi ... mindnyájan egy Lélekben egy testté lettünk a keresztség által” (Békés-Dalos), „Mi ... mindnyájan egy Lélekben egy testté lettünk a keresztséggel” (Szent Tstván Társulat). Hm. Keresztség? Főnév? Az eredetiben ige áll: keresztelkedtünk, kereszteltettünk, bemeríttettünk, megmerítkeztünk a Lélekben. Vagy ez mindegy, hiszen a keresztség szentségében lettünk tagjai az egy testnek, az Egyháznak? Igaz, de az ősegyház a keresztséggel együtt bérmált is, és Szent Pálnak az egységes beavatási cselekmény lebeg a szeme előtt. A fordítóknak meg kellett volna maradniuk az igés kifejezésnél, hogy a bibliai mondatot a maga gazdagabb képi és fogalmi tartalmában őrizzék meg. Miért nem éreztek erre ösztönzést? Mert a „Lélekben keresztelkedni” fogalmazás idegenül vagy éppen gyanúsan csengett a fülükben. Pedig ez a kifejezés jelen van a Szentírásban, és a katolikus bibliaolvasó sem tehet okosabbat, mint hogy farkasszemet néz vele. Ne kerüljük, inkább értsük helyesen!

Liturgia Horarum II. k. 526.o

Ő majd Szentlélekben füröszt meg
A baptizó görög ige jelentésében nem szerepel a „kereszt”. A magyar nép vízzel kereszt alakban történő leöntés formájában ismerte meg az újjászületés szentségét, föltehetően ezért adta neki a „keresztelés” nevet. A görög szó alámerítést, fürösztést, mosdatást jelent. A szabadegyházas Derek Prince lándzsát tör amellett, hogy kizárólag alámerítést. „A görög 'baptizo' szónak mindig is volt egy világos, határozott jelentése, amely soha nem változott... Megfelelő nyelvészeti képzettséggel minden őszinte ember csak egyetlen következtetésre juthat, miután alaposan megvizsgálta ezt a kérdést, éspedig arra, hogy a 'baptizo' szó pontos, helyes jelentése mind az Újszövetségben, mind másutt ez: 'valamit bemeríteni'.” Becsülöm Derek Prince-t, de itt bizony elveti a sulykot. Itthon csak kis görög szótáraim vannak (zsebszótár, iskolai szótár), ám ezek is tartalmazzák a baptizó ige ilyen jelentéseit: „mos”, „öntöz”. Nem hinném, hogy ezeket „megfelelő nyelvészeti képzettséggel” figyelmen kívül lehetne hagyni. Persze a leöntéssel végzett keresztelés érvényességébe vetett hitem nem nyelvi megfontolásokon alapul, hanem az Egyház egész történelmén keresztül működő Szentlélekre való hagyatkozáson.

PRINCE, D.: A kereszténység hat alaptanítása. 2.k. Hit Gyülekezete, 1989. 17.o.

Annyi azonban bizonyos, hogy a baptizó ige nem vonatkozik feltétlenül a keresztség szentségére, bármennyire hajlamos a katolikus fül, hogy ezt hallja ki belőle. Elsődleges jelentése kétségkívül a bemerítés. Keresztelő János bemerítette megtérőit a Jordánba; a szimbolikus jelentésben nem a felszín alá kerülés játszott döntő szerepet, hanem a tisztító hatás. A keresztség szentsége ezt a jelet veszi át: a vízben való lemosás jelét. De a baptizó szó más összefüggésben is előfordul: pl. Jézus saját halálát is megkeresztelkedésnek mondja (Lk 12,50), mint megfürdést saját vérében, vagy mint alámerülést az alvilágba... Ha tehát a „Szentlélekben megkeresztelkedni” kifejezést fölleljük a Szentírásban, azt így kell értenünk: megmerítkezés a Szentlélekben, alámerülés a Lélek élő vizében.
A kifejezés hét helyen fordul elő az Újszövetségben, különböző alakokban. Ez a hét hely a következő:
1.) Mt 3,11: egó men hümasz baptizó en hüdati eisz metanoian... autosz hümasz baptiszei en pneumati hagió kai püri (én ugyanis vízben keresztellek meg benneteket megtérésre..., ő Szentlélekben és tűzben fog benneteket megkeresztelni). Keresztelő János így tesz különbséget saját műve és a Messiás műve között. A Szentlélekben és tűzben való keresztelés tehát a messiási mű. Ebben jelen van az ítélet gondolata. Erős az utalás Iz 4,4-5-re: „Amikor majd az Úr lemossa Sion leányáról a szennyet, és megtisztítja Jeruzsálemet a vér bűnétől az ítélet lelkével és a tűz lelkével: akkor eljön az Úr, és megpihen Sion hegyének egész vidéke fölött, és azok fölött, akik oda gyülekeztek.”
2.) Mk 1,8: egó ebaptisza hümasz hüdati, autosz de baptiszei hümasz pneumati hagió (én vízzel kereszteltelek meg benneteket, ő pedig Szentlélekkel fog benneteket megkeresztelni). Szintén Keresztelő János szavai. Párhuzamos hely az előbbivel, de szószerinti azonosság nélkül.
3.) Lk 3,16: egó men hüdati baptizó hümasz... autosz baptiszei en pneumati hagio kai püri (én ugyanis vízzel keresztellek meg benneteket..., ő Szentlélekben és tűzben fog benneteket megkeresztelni). A harmadik parallel. Keresztelő Jánosnak ezek a szavai fontos kijelentésként élhettek a hívő közösség tudatában!
4.) Jn 1,33: hutosz esztin ho baptizón en pneumati hagió (ő a Szentlélekben keresztelő). Ez a Jánosi hely fogalmazásában eltér a szinoptikus helyektől, de igen jelentős tény, hogy egyáltalán létezik. János még fontos dolgokat is mellőz, ha azok a szinoptikusokból már ismertek: így az Eucharisztia alapítását. Keresztelő Jánosnak ez a kijelentése tehát nagyon alapvető jelentőségű, mert mind a négy evangélium szükségesnek tartja megemlíteni.
5.) ApCsel 1,5: Ióanész men ebaptiszen hüdati, hümeisz de en pneumati baptiszthészeszthe hagió u meta pollasz tautasz hémerasz (János ugyanis vízzel keresztelt, ti azonban Szentlélekben fogtok megkereszteltetni nem sokkal e napok után). A kifejezés itt új összefüggésben szerepel az evangéliumokhoz képest. A föltámadt Jézus használja, és a pünkösdöt jelenti be vele.
6.) ApCsel 11,16: Ióanész men ebaptiszen hüdati, hümeisz de baptiszthészeszthe en pneumati hagió (János ugyanis vízzel keresztelt, ti azonban Szentlélekben fogtok megkereszteltetni). Az előbbi kijelentés idézése, de időmeghatározás nélkül. Péter idézi így Jézus fenti szavait, amikor a pogány Kornéliusz megkeresztelését igazolja Jeruzsálemben.
7.) 1Kor 12,13: en heni pneumati hémeisz pantesz eisz hen szóma ebaptiszthémen (mi mindnyájan egy Lélekben egy testbe kereszteltettünk). Ismét új összefüggésben látjuk a „Lélekben kereszteltetni” kifejezést: a Krisztus-testbe iktatás, a keresztény beavatás összefüggésében.
A hét lelőhely közül az első négyben a Messiás az, aki Szentlélekben keresztel. (Vagy: Szentlélekkel. Az „en” prepozíciós vagy anélküli alak jelentése között nincs lényeges különbség. Azért használom a -ben ragos alakot, mert a keresztelés elsődlegesen mégiscsak megmerítést, megfürösztést jelent. „Én vízben fürösztöttelek meg benneteket, ő majd Szentlélekben füröszt meg.” De a -vel ragos alak ellen se lehet semmi kifogás.) Az utolsó három lelőhely szenvedő alakban használja az igét, az alany megjelölése nélkül. A szenvedő alak a héber-arám beszédmód egyik eszköze arra, hogy elkerülje Isten nevének kimondását.
Jézus istenségének egyik legfontosabb bizonyítéka az, hogy ő Szentlélekben keresztel: kiárasztja, elküldi a Szentlelket. Csak Isten küldheti az Istent.

Mit jelent a Szentlélekben való keresztelés?
Tegyük föl a kérdést: mi az 1.) - 7.) alatt fölsorolt idézetekben a „Szentlélekben való keresztelés” jelentése? Mindenekelőtt belátható, hogy a kifejezés nem szükségképpen jelenti minden lelőhelyen ugyanazt. A nyelv általános törvényei szerint a jelentés függ a szövegkörnyezettől. Minthogy azonban az 1.) - 4.) alatti helyeken nyilvánvalóan Keresztelő Szent János egyetlen kijelentéséről van szó, az 5.) - 6.) alattiakban pedig Jézusnak egyetlen kijelentéséről, az is világos, hogy a hét lelőhely összesen három alapvető jelentést variálhat.
Sokáig azt hittem, hogy az evangéliumokban szereplő kifejezés Keresztelő János ajkán egy hatásosabb vízkeresztség megjövendölése: a keresztség szentségéé. Míg János keresztsége csak szimbóluma a bűnbánatnak, a jézusi vízkeresztség kegyelmi erőt hordoz magában, amely megtisztít a bűntől és Isten gyermekévé tesz. Ez igaz; de mégsem tartható, hogy Keresztelő János egyszerűen a keresztség szentségét jövendölte meg, legalábbis szavainak közvetlen értelme nem ez. Nézzük csak a mátéi változatot: „Ő Szentlélekkel és tűzzel fog benneteket megkeresztelni. Szórólapátja már a kezében van. Kitakarítja szérűjét, a búzát csűrébe gyűjti, a pelyvát pedig olthatatlan tűzbe vetve elégeti” (Mt 3,11-12; Szent István Társulat Bibliája). A képek félreérthetetlenül az ítéletről beszélnek. A Szentlélekkel és tűzzel keresztelő (ezekbe alámerítő) Messiás itt eszkatologikus bíró, aki tűzben ítéli a világot. A lukácsi változat szintén emlegeti a szórólapátot és a pelyva elégetését. Márk szövege, igaz, nem tartalmaz ilyen összefüggést; de a Szentlélekkel való keresztelést ő is szembeállítja a vízzel való kereszteléssel, márpedig a keresztség szentségénél a víz éppúgy szerepel, mint János keresztségénél. „Én vízzel keresztellek, ő majd Szentlélekkel keresztel benneteket” (Mk 1,8; Szent István Társulat Bibliája). Hasonlóképpen János: „Aki vízzel keresztelni küldött, azt mondta: Akire látod, hogy leszáll a Lélek s rajta is marad, az majd Szentlélekkel fog keresztelni. Láttam és tanúskodom róla, hogy ő az Isten Fia” (Jn 1,33-34). A vízzel való keresztelés és a Szentlélekkel való keresztelés szembeállítása többre utal, mint egy pusztán jelképes (ex opere operantis) és egy objektív hatású (ex opere operato) vízbemerítési szertartás összehasonlítására. János evangéliumának elbeszélése alapján jól elképzelhetjük, hogy a „Szentlélekkel keresztelés” olyan kifejezés, amelyet Keresztelő János prófétai szóként kapott Istentől a Messiás tevékenységének leírására. A Márk-evangélium ezt nem részletezi, János viszont elsősorban a bűnöktől való megváltást emeli ki: „Ő veszi el a világ bűneit” (Jn 1,29). Máté és Lukács az eszkatologikus ítéletet hangsúlyozza. Összefoglalva azt mondhatjuk: a négy evangéliumban a Szentlélekkel való keresztelés nem más, mint Jézus messiási műve, szembeállítva Keresztelő János prófétai művével. Ez tartalmazza a megváltást, az eszkatologikus ítéletet, s természetesen a megváltást közvetítő jézusi vízkeresztséget is, a kegyelem többi eszközeivel együtt.
Az Apostolok Cselekedeteiben előforduló két lelőhely sokkal konkrétabb jelentésű. Az ApCsel 1,5 időhatározót tartalmaz: „nem sokkal e napok után”. Ez az ígéret pünkösdkor teljesül. A tanítványok akkor keresztelkednek meg Szentlélekben, amikor viharzúgás és lángnyelvek kíséretében eltölti őket a tanúságtétel Lelke, aki új nyelveket ad a szájukba (ApCsel 2,1-4). Hogy mi is történt voltaképpen a jeruzsálemi pünkösd alkalmával, azt a továbbiakban még elemeznünk kell. Egy azonban kétségtelen: ApCsel 1,5-ben a Szentlélekben való megkeresztelkedés a pünkösd-esemény neve. Nem jelent egyebet a kifejezés ApCsel 11,16-ban sem, hiszen az ugyanannak a jézusi kijelentésnek idézése, ami ApCsel 1,5-ben elhangzott. Ennek ellenére a konkrét esemény, amelyre Péter a kifejezést alkalmazza, itt nem a jeruzsálemi pünkösd, hanem Kornéliusznak és társainak cezáreai „pünkösdje”: „Péter még be sem fejezte a beszédet, s a Szentlélek már leszállt mindenkire, aki hallgatta a tanítást” (ApCsel 10,44). ApCsel 11,16-ban tehát a Szentlélekben való megkeresztelkedés szintén a pünkösd-esemény neve, de nem úgy, mint egyetlen és megismételhetetlen eseményé, hanem mint olyané, amely mindenkivel megtörténhet, aki Jézusban hisz. Még a pogányokkal is.
Ezek után már nem meglepő, hogy a hetedik lelőhely, amely a Szentlélekben való megkeresztelkedés kifejezését az Egyházba iktatódás összefüggésében használja, szentségtani jelentést ad a szókapcsolatnak. 1Kor 12,13 sem szűkíthető le azonban a keresztség szentségére, bár ez az a lelőhely, amely legkevésbé áll ellen egy ilyen értelmezésnek. Mivel azonban a felnőttek keresztsége belső logikával egységet alkot a bérmálással (aki Jézushoz tér, egyúttal tanúja lesz), nagyon is elképzelhető, hogy Pál apostolnak a pünkösdi Lélek vétele is szeme előtt lebegett, amikor levelét fogalmazta. A keresztség és bérmálás kegyelmi hatása különbözik, de összefügg. Lelőhelyeink közül mindenesetre ez a legkisebb jelentőségű.
Három alapjelentést tulajdoníthatunk tehát a Szentlélekben való keresztelésnek: 1.) Jézus messiási műve a maga egészében, 2.) a pünkösd-esemény, 3.) a keresztény beavatás. Idegen egymástól ez a három? Semmiképpen. Pünkösd maga is eszkatologikus esemény, a végső világkorszak beköszöntése. A Szentlélek tüze boldogító azoknak, akik Jézushoz tartoznak, és szörnyű ítélet azoknak, akik elutasítják őt. Az ítélet már megkezdődött. Akik Jézushoz akarnak tartozni, a szentségi beavatásban veszik a pünkösdi Lelket, és ezzel részesei lesznek Jézus messiási művének. Jézus egy dolgot csinál: belemeríti az emberiséget a Szentlélekbe. Ebből fakad aztán a bűnök bocsánata azoknál, akik hisznek, a tanúságtétel ereje a megigazultakban, és a gyötrelmes ítélet azok számára, akik visszautasítják az Urat.
Nem akarok azonban úgy bűvészkedni a fogalmakkal, hogy mindenáron az jöjjön ki, amit bizonyítani próbálok. Ezért szeretném leszögezni, hogy a további elemzésekben a Szentlélekben való megkeresztelkedés 2.) jelentését vesszük alapul, azt, amelyik az Apostolok Cselekedeteiben szerepel. Hogy az 1.) és a 3.) jelentés mennyiben azonos a 2.)-kal és mennyiben különbözik tőle, azt nem kívánom részletesen vizsgálni. Elegendő annak felismerése, hogy a kifejezés háromféle értelme nem idegen egymástól, hanem szervesen összefügg.
Elemzésre pedig éppen elég anyagot találunk az Apostolok Cselekedeteiben.

A jeruzsálemi első pünkösd
„Amikor elérkezett pünkösd napja, ugyanazon a helyen mindnyájan együtt voltak. Egyszerre olyan zúgás támadt az égből, mintha csak heves szélvész közeledett volna, és egészen betöltötte a házat, ahol egybegyűltek. Majd lángnyelvek lobbantak és szétoszolva leereszkedtek mindegyikükre. Mindannyiukat eltöltötte a Szentlélek, és különböző nyelveken kezdtek beszélni, úgy, ahogy a Lélek szólásra indította őket” (ApCsel 2,1-4). Ez az első keresztény pünkösd. A továbbiakban beszámolót kapunk arról, hogy a különböző nyelvű hallgatók mind a saját nyelvükön hallják szólni a tanítványokat (ApCsel 2,5-11). Egyesek csodálkoznak, mások gúnyolódnak (2,12-13). Végül előáll Péter apostol. Nagyszabású beszédében – az Egyház igehirdetésének alapszövegében! – megmagyarázza, hogy a Szentléleknek Joel prófétától megjövendölt kiáradásáról van szó, ami a megfeszített Jézus föltámadásának köszönhető (2,14-36). Megtérésre szólítja föl a népet, mire háromezren megkeresztelkednek (2,37-41). Pünkösddel megkezdődött az evangélium terjedése.
A zsidó húsvét utáni ötvenedik nap a zsidó pünkösd, a Sávúót, a hetek ünnepe (éppen hét hét választja el húsvéttól, a Peszáhtól). Eredetileg aratási ünnep (Kiv 23,16); később azonban a Szináj-hegynél Istennel kötött szövetség s ezzel a Törvény ünnepe is: Z'mán máttan Tóráténú, „Tóránk ideajándékozásának ideje”. Egyike a három zarándokünnepnek, amikor minden zsidó férfinak meg kellett jelennie a jeruzsálemi templomban, „az Úrnak, az Istennek színe előtt” (Kiv 23,17; vö. MTörv 16,9-12.16-17). Jeruzsálemben állandó lakosként is éltek külföldi származású diaszpora-zsidók (vö. ApCsel 6,9), de pünkösdkor ráadásul zarándokok is jöttek mindenfelől. Az utcán összegyűlt tömeg találkozott a Jézus föltámadását hirdető krisztushívő közösséggel, amelyet majd szétvetett az első pünkösd öröme. Jézus teljesítette ígéretét (Jn 16,7): mennyei dicsőségéből elküldte a Paraklétoszt, a Szószólót.

JÓLESZ Károly, dr.: Zsidó hitéleti kislexikon. Bp. 1987. 201-202. o.

Van egy konzervatív katolikus elképzelés, amely szerint e jeruzsálemi pünkösd alkalmával a Szentlélek kizárólag a tizenkét apostolra és a Boldogságos Szűz Máriára szállott le. Ezt a képet festi elénk II. János Pál nagy Szentlélek-enciklikája is, anélkül azonban, hogy kizárólagossá vagy kötelezővé tenné (nem próbálja ugyanis eldönteni a kérdést, hogy voltak-e jelen mások is). Tisztelettel, de határozottan le kell szögeznünk, hogy ennek az elképzelésnek semmi alapja nincs a Szentírásban. A szöveg azt mondja: „mindnyájan (pantesz) együtt voltak” (2,1), és „mindannyiukat (pantesz) eltöltötte a Szentlélek” (2,4). Kik ezek a „mindnyájan”? Az első kínálkozó összefüggés: azok a „testvérek”, akik „mintegy százhúszan lehettek együtt” (ApCsel 1,15). Vagy ha ezt a részt betétnek tekintjük, az előző felsorolás szerint azok, akik „mindannyian (pantesz) egy szívvel, egy lélekkel állhatatosan imádkoztak” (1,14); itt pedig föl van sorolva a (Mátyás választása előtt) tizenegy apostol, az asszonyok, Mária, Jézus anyja, valamint „testvérei”. Tehát nemcsak az apostolok és Mária. Aranyszájú Szent János egyháztanító így vélekedik: „Föléjük szállott le csak, a tizenkettő fölé, vagy a többiek fölé is? Mind a százhúsz ember fölé. Leereszkedett mindegyikükre, tehát annak feje fölé is, akit nem választottak meg apostolnak. Beteltek Szentlélekkel. Beszélni kezdtek különböző nyelveken. (Másképp) nem mondaná, hogy mindnyájan részesedtek ebben az ajándékban; ahol ugyanis az apostolok csak egyedül voltak jelen, külön megemlíti a Szentírás”. Hasonlóképpen Szent Ágoston: „Erre vártak tanítványai – ahogy az Írásban is található – százhúsz ember, megtízszerezve az apostolok számát. Tizenkettőt választott ugyanis, és százhúsznak küldte el a Szentlelket.” Nem protestáns vélekedés tehát, hogy az első jeruzsálemi pünkösd „demokratikus” jellegű. Egyébként, ha pusztán a Boldogságos Szűz kap helyet a képben az apostolokon kívül, már az ő személyében is jelen van a laikus hívők egy képviselője. Pünkösd nem a hierarchia privilégiuma. A Szentlélek az Egyházra szállt le, és az Egyház a hívők összessége, amelyben nemcsak a vezetők állnak kapcsolatban Istennel. Ha a vezetettek nem nyernék el a Szentlelket, csak a hierarchia volna aktív, és a laikusok nem hirdetnék Isten nagy tetteit. (Vajon nincs kapcsolat a megbérmáltak passzivitása és a kizárólag apostolokat ábrázoló pünkösdi tablók teológiája között?)

Dominum et vivificantem 25; 30.

ARANYSZÁJÚ SZENT JÁNOS: 4. homília az Apostolok Cselekedeteiről. Keresztény Remekírók 15. k. 153.o. Kivonatos idézet.

AUGUSTINUS: Sermo 267. In: VANYÓ L. (szerk.): Az egyházatyák beszédei Krisztus-ünnepekre. II. JEL Kiadó, Bp. 1996. 292. o.

A hely, ahol együtt voltak, ismét a természetes szövegösszefüggés szerint „az emeleti terem, ahol együtt szoktak lenni” (1,13); ez feltehetően azonos a cenákulummal, az utolsó vacsora termével (latinul cœna = vacsora, cœnaculum = vacsorázó helyiség). Az időpont a zsidó szövetség és törvény ünnepe. Kézenfekvő a párhuzam: a keresztény pünkösd az új szövetség korszakát vezeti be, amelynek törvénye nem a betű, hanem a Lélek. Ezt a párhuzamot a lukácsi elbeszélés – nyilván palesztinai forrásokból merítve, hiszen Lukács nem volt zsidó – alaposabban kiaknázza, mint első olvasásra gondolnánk. A Szináj-hegyi szövetség bibliai elbeszélésén (Kiv 19-24) kívül a zsidóság későbbi iratokat is őrzött, amelyekben a szerzők szemléletesen kidolgozták a szövetségkötés jelenetét. Az alexandriai Philon így írt a Szináj-szövetségről: „A mennyből leszálló tűz közepéből szózat hangzott fel... A láng artikulált hangokká változott, melyeket a hallgatók értettek... A hang a tűzből jött elő.” Egy targum (arám nyelvű kifejtés) így beszél a törvényadásról: „Az első szó, mely a Szent ajkát elhagyta..., olyan volt, mint az égő nyíl, mint a villámok, mint a tűznyelvek... Láthatóvá vált Izrael egész tábora előtt, és utána bevésődött a szövetség tábláira.” Egy rabbinikus irat: „Midőn Isten szólt, harsogó hang hallatszott, amely az egész világot betöltötte... A hang kiindult, és hetven hangra oszlott a hetven nyelv szerint, hogy minden nemzet fölfogja. Minden nemzet saját nyelvén hallotta a hangot.” Nyilvánvaló ezeknek a képeknek alkalmazása a pünkösdi elbeszélésben, amelyben Lukács a szerkesztő szerepét tölti be, de függ forrásaitól. Ezek a források tudatosan formálták pünkösdöt új törvényadássá és anti-Bábellé: Bábelben összezavarodott az emberek nyelve, az evangéliumot viszont minden nép megérti. Bábel történetét (Ter 11,1-8) ugyanis éppen pünkösdkor olvasták a zsidók... 

KREMER, J. - KASPER, W.: Alkotó - Életadó - Megszentelő. Opus Mystici Corporis, Bécs, 1983. 50-51. o.

Uo. 51. o.

Uo.

GÁL F.: A Szentlélek kiáradása. Szent István Társulat, Bp. 1986. 22. o.

A jeruzsálemi első pünkösd története tehát stilizált, teológiai szempontok szerint formált elbeszélésben áll rendelkezésünkre. Fölmerül ezért a kérdés: mennyit tekintsünk biztosan történetinek ebből az elbeszélésből?

Zúgás, lángnyelvek, glosszolalia
Amikor egy bibliai elbeszélés történetiségére kérdezünk rá, nem a Biblia igazmondását tesszük kérdésessé, hanem a szöveg pontosabb megértésére törekszünk. Hiszek Isten nagy tetteiben, a jelekben és csodákban, hiszek a Lélek természetfölötti erejében, és természetesen hiszek a Biblia isteni sugalmazottságában, s ami ezzel jár: föltétlen hitelességében, tévedésmentes igazságában is. De – mint arról korábban is szó esett – bizonyos szabadságot a valóságos események előadásában az újszövetségi szerzőkről is föl kell tételeznünk, nemcsak az ószövetségiekről. A Szentlélek megtapasztalásával kapcsolatban nekünk fontos tisztán látnunk abban, hogy mi az, ami biztosan tapasztalat, és mi az, ami (talán) csak irodalmi szemléltető eszköz.
Vannak teofániák, Isten-jelenések; ezek lényege kimondhatatlan. Amikor a Szentírás teofániát ír le, képekhez folyamodik, hogy kifejezze a kifejezhetetlent. A Szináj-hegyi teofániában tűz száll le a hegyre és zúgás hallatszik. A pünkösdi teofániában lángnyelvek jelennek meg és zúgás hallatszik. Ezek szemléletes képek. A zúgás szélre emlékeztet, márpedig a Lélek pneuma, szél. Máshol a Lélek – mint láttuk – „a tűz Lelke” (Iz 4,4); a „Szentlélekben és tűzben” keresztelés úgy is érthető, hogy a Szentlélek maga a tűz. „Az Úr, a te Istened emésztő tűz” (MTörv 4,24). Isten a lángoló szeretet tüze azok számára, akik hisznek, és az ítélet pokoltüze azoknak, akik szeretetét visszautasítják. Mindez azonban a szemléltető képanyagnál mélyebb valóság, és nem követeli meg, hogy a képek fizikailag észlelhetőek legyenek. Vagyis: pünkösd valóság marad akkor is, ha a füllel hallható szélzúgás, a szemmel látható lángnyelvek csak műfaji kelléket jelentenek.
A Mindenható természetesen megtehette, hogy a jeruzsálemi hívők lángnyelveket és viharzúgást észleljenek. De van egy nagyon fontos mozzanat, ami azt látszik bizonyítani, hogy ez nem így történt. ApCsel 11,15-ben Péter így számol be arról, ami Cezáreában, Kornéliusz házában lejátszódott: „Alighogy beszélni kezdtem, leszállt rájuk a Szentlélek, éppen úgy, ahogy miránk a kezdet kezdetén” (hószper kai eph'hémász en arkhé). Mire vonatkozik ez a hószper, „éppen úgy”? Olvassuk el a Kornéliusz házában történteket ApCsel 10,44-46-ban: nincs szó se lángnyelvekről, se szélzúgásról. Péter mégis azt mondja: „A Szentlelket éppen úgy (hósz) megkapták, mint mi” (10,47). Kornéliusz és társai nyelveken beszéltek és magasztalták Istent, és ez elegendő az „éppen úgy”-hoz.
Arról viszont Kornéliuszéknál is szó van, hogy nyelveken beszéltek. A glosszolalia történeti jelenség, ami a legvilágosabban 1Kor 14-ből tűnik ki. De nem kell okvetlenül azt gondolnunk, hogy ez a nyelveken szólás pünkösdkor minden létező nyelvre vagy akár az összes jelenlevő anyanyelvére kiterjedt. Még kevésbé kell ahhoz a kalandos feltevéshez folyamodnunk, hogy a hívők a „Bábel előtti ősnyelven” beszéltek. Nem is elsősorban arról van szó, hogy a tanítványok saját nyelvükön szóltak, de a hallgatók a maguk nyelvén értették őket (nyelvértelmezés), bár nincs okunk kizárni ezt a jelenséget. Alapvetően azonban szemléltetéssel állunk szemben, az evangélium egyetemességének szemléltetésével. Az idézett rabbinikus elbeszélés szerint a Tóra hetven nyelven hangzott föl: ez a Tóra egyetemességét jelenti, mert hetvennek vélték a világon létező összes nyelv számát. Az Apostolok Cselekedetei átvitte az egyetemességnek ezt az irodalmi kifejezését az újszövetségre.
Megint nem azt állítom, hogy Istennek nincs hatalma nyelvcsodákhoz. Van. Történtek is ilyen csodák. Csak annyihoz ragaszkodom, hogy a Biblia igazmondása nem követeli meg feltétlenül az elbeszélés e részletének történetiségét. Szemléltető elemmel van dolgunk. Amit szemléltet, azt jól kifejezi egy hatodik századi ismeretlen afrikai szónok beszéde: „Ha valaki azt mondja egyikünknek: 'Megkaptad a Szentlelket, miért nem beszélsz minden nyelven?', ő válaszolja azt: 'Igenis beszélek minden nyelven: mert Krisztusnak abban a testében vagyok, ti. az Egyházban, amely minden nyelven beszél.' Mert mi mást jelzett Isten a Szentlélek jelenléte által, mint azt, hogy Egyháza minden nyelven fog beszélni?” Vagyis: az egyetemességet.

Liturgia Horarum II. k. 791. o.

Másfelől viszont nem szabad a pünkösd-eseményt olyan mértékben „mítosztalanítanunk”, hogy csak annyit engedjünk meg: Jeruzsálemben megindult az evangélium hirdetése – a többi mind az irodalmi műfajhoz tartozik. Nem, ez túlzás volna a másik irányba. Kornéliuszék nyelveken beszéltek és magasztalták Istent, s az esemény olyan meggyőző volt, hogy a jelenlevő krisztushívők, akik mind zsidók voltak, „ámulatba estek, hogy a Szentlélek ajándéka a pogányokra is kiárad” (ApCsel 10,45). E tapasztalat hatására némult el minden ellenvetés a pogányok megkeresztelésével szemben. Kevesebb Jeruzsálemben sem történhetett. („Éppen úgy”, mondja a szöveg.) Biztosan föllépett valamilyen glosszolalia. Továbbá elképzelhetetlen a jelenet anélkül, hogy az első keresztény közösség tanúságtételében átütő erő, sugárzó öröm, fölszabadult bátorság ne jelent volna meg: valami, ami úgy hatott, mint a robbanás. Egyesek részegséggel gyanúsították őket, mások pedig döbbenten álltak a megfoghatatlan előtt: „Ámultak-bámultak, és ezt kérdezgették egymástól: 'Mi lehet ez?” (ApCsel 2,12). Péter egy zavarba ejtő, egyeseket taszító, másokat vonzó jelenséget magyarázott azzal, hogy Jézus „kiárasztotta az Atyától megígért Szentlelket, ahogy látjátok és halljátok” (ApCsel 2,33). Kellett lenni valami örömtelinek, megragadónak az egészben; másképp mi váltotta volna ki az érdeklődést és a tömeges megtérést?
Úgy gondolom tehát, hogy a pünkösdi elbeszélésből legalább a glosszolalia (később még bővebben tárgyalandó) jelensége, továbbá az erő és öröm tapasztalata biztosan történeti jellegű.

Pünkösd folytatódik
Korábban szó volt arról, hogy a „Szentlélekben való keresztelés” Keresztelő Jánosnál eszkatologikus jellegű, kapcsolatban áll az ítélettel. Mint mondtam, nem szándékom itt mindenáron fedésbe hozni a kifejezés különböző lelőhelyeinek értelmét, és megelégszem az Apostolok Cselekedeteinek értelmezésével. Mégis indokoltnak tartom röviden megemlíteni, hogy az eszkatologikus jelentés a pünkösdi elbeszélésben is jelen van. Isten Szeretet-Lelkének tüze és büntető ítéletének tüze nem önmagában különbözik, hanem a befogadóban: ami az Istent szeretőnek boldog öröm, a bűnösnek félelmes ítélet. Ezért mondhatja János evangéliuma is Jézus első eljövetelével kapcsolatban: „Ítélet van most a világon” (Jn 12,31). A pünkösd-elbeszélésben az eszkatologikus mozzanat legvilágosabban ott jut kifejezésre, ahol Péter apostol Joel próféta jövendölésére hivatkozik: „Nem részegek ezek, amint vélitek, hisz a napnak még csak a harmadik órájában vagyunk, hanem ez az, amiről Joel próféta szólt: 'Az utolsó napokban – mondja Isten – kiárasztom Lelkemet minden testre...”' (ApCsel 2, 15-17). Ha kikeressük az ószövetségi lelőhelyet, láthatjuk, hogy az idézet nem szószerinti. Joel 3,1-ben ez áll: „Ezek után kiárasztom Lelkemet minden testre...” Az ószövetségi meta tauta (Septuaginta-fordítás) és az újszövetségi en taisz eszkhataisz hémeraisz közötti különbség minden kétséget kizáróan eltolódás az eszkatologikus jelentés irányában. Az Apostolok Cselekedetei hangoztatni kívánja, hogy pünkösd a végidő beköszöntése. Ezt a végidőt jellemzi, hogy a Szentlélek kiáradása nem korlátozódik egyes kiemelt személyekre, hanem általánossá válik: ekkheó apo tu pneumatosz mu epi paszan szarka, „kiöntök Lelkemből minden testre”, nemre, korra és társadalmi állásra való tekintet nélkül (fiúkra és leányokra, ifjakra és vénekre, szabadokra és rabszolgákra egyaránt). Ezzel egyedülálló karizmatikus idő következik be, amelyet az ítélet apokaliptikus képei is jellemeznek.
Világos, hogy Péter beszéde szerint ez az idő pünkösddel már beállott. Az üdvtörténet utolsó korszaka megkezdődött. Nem az a kérdés, hogy mennyi ideig tart ez az időszak, és mikor következik be Jézus második eljövetele: „Nem tartozik rátok, hogy ismerjétek az időpontokat és a körülményeket” (ApCsel 1,7). Számunkra az a lényeges, hogy az üdvösség struktúrája egészen a történelem végéig meg van határozva. Jézus a kereszten végrehajtotta megváltó tettét, amelyben bűneink bocsánata rejlik. Föltámadása új élet forrása. Mennyei dicsőségéből Szentlelke által közli ezt az új életet „minden testtel”, az egész emberiséggel. A hívők közössége – azoké, akik már elnyerték a Szentlelket – az apostolok vezetésével hirdeti ezt a jó hírt minden népnek. Az Egyház ideje megkezdődött; ez egyúttal a Szentlélek ideje, valamint a megvalósulóban lévő eszkaton. (Tökéletes tévedés tehát új Szentlélek-korszakot várni az újszövetség beköszönte után. Legföljebb arról lehet szó, hogy a Szentlélek működése különféle korokban különböző formákat ölt.)
A Szentlélek ideje tehát nem csupán az egyetlen jeruzsálemi pünkösd, hanem a vele megkezdődött új korszak, egészen a történelem végéig. Pünkösd beteljesülés – de ez a beteljesülés nem egyetlen napon valósult meg. Az Egyházban a pünkösd folytatódik Urunk második eljöveteléig. „Bizonyos értelemben a pünkösd kegyelme mindig jelen van az Egyházban” – mondja II. János Pál pápa. Az Egyház maga a permanens pünkösd, az állandó közvetítés a dicsőség Ura és a zarándok földi ember között a Szentlélekben.

Dominum et vivificantem 25.

A Szentlélek működése nem az Egyházzal kezdődött, de az Egyházban válik mindenki számára nyilvánvalóvá. A II. Vatikáni Zsinat így tanít erről: „Kétségkívül, a Szentlélek már működött a világban, mielőtt Krisztus megdicsőült. Pünkösd napján azonban kiáradt a tanítványokra, hogy mindörökre velük is maradjon: az Egyház a nagy nyilvánosság elé lépett, az evangélium elterjesztése pedig megkezdődött a pogányok között az igehirdetés által; végül, a hit katolicitása előre jelezte a népek egyesülését az újszövetség Egyháza révén, amely minden nyelven megszólal, szeretetében minden nyelvet megért és befogad, s így leküzdi a bábeli megoszlást.” 

Ad Gentes 4.

Az Apostolok Cselekedetei az Egyházat valóban mint permanens pünkösdöt állítja elénk. Rövid összefoglalás látszik itt célszerűnek a jeruzsálemi első pünkösd után előforduló pünkösdi jellegű eseményekről.

1.) A jeruzsálemi „kis pünkösd” (ApCsel 4,23-31)
Miután a Főtanács megfenyegette Pétert és Jánost, a hívek közössége megerősítésért imádkozik, hogy az igehirdetés bátran folyjék tovább. Gyógyulásokat, jeleket és csodákat kérnek. (Keresztes Szent Jánosra hivatkozva sokan állítják, hogy ilyenekért nem szabad imádkozni. A Biblia e helyütt tanúsítja, hogy szabad, ha az evangélium eredményes hirdetéséért eszközként kérjük ezeket.) Földrengés jelzi, hogy kérésük meghallgatásra talált (az isteni hatalom beavatkozásának jele, nem okvetlenül történeti esemény). Mindnyájukat eltölti a Szentlélek. (Bizonyíték arra, hogy az első pünkösd csak kezdet volt, nem csúcs. Isten mindig tud újat és többet adni Lelkének végtelen teljességéből.)

2.) A szamariai pünkösd (ApCsel 8,14-17)
Az első alkalom a Szentírásban, amikor a Szentlélek leszállása apostoli kézrátétel és ima hatására következik be (a bérmálás szentsége). Fülöp diakónus sok embert megkeresztelt Szamariában, de a bérmálást Péter és János végzi. Az eredmény jól látható, hiszen Simon varázsló még pénzt is ajánl, hogy ő is Szentlélek-közlő hatalmat kapjon (mágikus szemlélet). Péter elutasítja Simon ajánlatát (azóta is simonia a neve a lelki javak adás-vételének).

3.) A cezáreai pünkösd (ApCsel 10,44-48)
Ez a „pogányok pünkösdje”, ahogy az előbbi a szamaritánusoké. Kornéliusz, az istenfélő pogány százados házanépével együtt Péter prédikációját hallgatja. A beszéd közben leszáll rájuk a Szentlélek, nyelveken szólnak, és magasztalják Istent. Péter megkeresztelteti mindnyájukat. Később ezzel az eseménnyel kapcsolatban idézi Jézusnak a Szentlélekben való megkeresztelkedésre vonatkozó ígéretét (ApCsel 1,16).

4 ) Az efezusi pünkösd (ApCsel 19,1-7)
Pál Efezusban olyan tanítványokat talál, akik még nem is hallottak a Szentlélekről. Csak János keresztségével vannak megkeresztelve. Tanítást ad nekik Jézusról, megkereszteli őket Jézus keresztségével, majd kézrátétellel (bérmálás!) lehívja rájuk a Lelket, mire azok nyelveken szólnak és prófétálnak.

Ez a négy hely megerősíti teológiai megfontolásunkat, mely szerint az első jeruzsálemi pünkösddel valami olyan kezdődött el, aminek állandóan folytatódnia kell az Egyházban. Ha az első pünkösd-esemény neve „Szentlélekben való megkeresztelkedés”, akkor nyugodtan alkalmazhatjuk ezt az elnevezést a későbbi hasonló történésekre is. (A „kis pünkösdre” olyan értelemben, hogy mélyebben merültek a Lélekbe, Szentlélek-keresztségük intenzívebbé vált.) ApCsel 11,16 valóban használja a kifejezést a cezáreai pünkösddel kapcsolatban, s nincs okunk rá, hogy ne tegyük ugyanezt a szamariai és efezusi pünkösdre vonatkozólag. Ezek épp olyan érzékletes megtapasztalásai a Szentlélek kiáradásának, mint (óvatos egzegézis mellett) a jeruzsálemi első pünkösd. Simon mágus pénzt ajánl azért, amit a szamariaiakon „lát” (ApCsel 8,18); Kornéliusz és az efezusiak nyelveken beszélnek és magasztalják Istent, illetve prófétálnak. Az Apostolok Cselekedeteiben tehát a Szentlélekben való megkeresztelkedés olyan kiáradása az isteni Léleknek, amely látható, tapasztalható változást eredményez a befogadókon, s amely az első pünkösd után is újból és újból megtörténik.

A pünkösdi tapasztalat lényege
Az eddig mondottak alapján az olvasóban az a várakozás ébredhet, hogy hamarosan a korai pentekosztalizmus álláspontjára fogunk helyezkedni, amely szerint a nyelveken szólás elengedhetetlen része a pünkösdi tapasztalatnak. Ez azonban nem célom. A glosszolalia nem hagyható figyelmen kívül, ha a Szentlélekben való megkeresztelkedést vizsgáljuk, hiszen újra meg újra fölbukkan a beszámolókban. De amikor egy jelenség lényegét keressük, semmiképpen sem szabad felületes megállapításokat tennünk. Abból, hogy a Lélek leszállása és a nyelvek adománya sorozatosan együtt fordul elő, még nem lehet arra következtetni, hogy a kettő között felbonthatatlan kapcsolat van. Egy ilyen kapcsolat ellen – mint már volt alkalmam megjegyezni – elemi erővel tiltakozik a történelmi keresztény egyházak tudata. Olyan hőseit, bajnokait, fölkentjeit, szentjeit ismerjük a Léleknek, akik nem kapták meg a nyelvek adományát. A Szentírás pedig egymás mellé helyezi ugyan a Lélek leszállását és a nyelvek adományát az Apostolok Cselekedeteinek legtöbb (nem valamennyi) elbeszélésében, de nem állít fel közöttük felbonthatatlan kapcsolatot. Az együttjárás még nem okvetlenül logikai összetartozás.
Hadd mondjam el a szellemes hasonlatot, amit egy protestáns szerzőnél olvastam. Egy fiatalember hétfőn gint iszik szódával, és lerészegedik. Kedden whiskyt fogyaszt szódával, és megint leissza magát. Szerdán vodkát iszik szódával: ettől is berúg. Csütörtökön ugyanezt a hatást éri el vermuttal és szódával. Pénteken levonja a következtetést, hogy tartózkodnia kell a szódavíztől, mert eddigi ittasságainak ez a nyilvánvaló közös eleme. Amilyen elsietett és hibás ez a következtetés, ugyanolyan elsietett és hibás az a pentekosztalista állítás, hogy a Lélek keresztsége a nyelvek adományához van kötve.

LINDSEY, H.: Satan Is Alive And Well On Planeth Earth. Bantam Books, New York, 1974. 125. o.

Miért? Az arányosság kézenfekvő hiánya miatt. Új nyelven szólni lehet számottevő dolog, de önmagában egészen természetes jelenség, akár érthető, akár érthetetlen nyelvről van szó, Isten a Szentlélekben saját életét árasztja ki ránk. Az isteni élet közlése annyira magasrendű, az embert és az emberi lehetőségeket annyira meghaladó tény, hogy annak adekvát jele a nyelvek adománya önmagában nem lehet. Mindezt korántsem a glosszolalia ellen mondom. Híve vagyok a nyelveken való imádkozásnak, mindennap gyakorlom azt. De teljes értékű jelként azt fogadom el a Szentlélek kiáradására, ha valakiből mennyei erők sugároznak, egy új élet erői. Ennek aztán lehet kísérőjelensége, eszköze a nyelveken szólás. Gyakran valóban az is.
Ha a pünkösdi tapasztalat lényegét akarjuk megragadni, nem kell elvont utat járnunk: a Szentírás világosan nyilatkozik róla. A föltámadt Jézus a Lukács-evangélium végén azt kívánja a tanítványoktól, hogy Jeruzsálemtől kezdve minden népnek hirdessenek megtérést és bűnbocsánatot az ő nevében. „Ti tanúi vagytok ezeknek. Én meg kiárasztom rátok Atyám ígéretét” (Lk 24,48-49). Az Atya ígérete a Szentlélek. A hatás, amit létrehoz: erő a tanúságtételre. „Maradjatok a városban, míg erő nem tölt el benneteket a magasságból” (Lk 24,49). Nem szabad a tanúságtételt megkezdeni a Lélek ereje nélkül.
Az Apostolok Cselekedeteiben ugyanez az ígéret és ugyanez a felszólítás ismétlődik. Az apostoloknak nem szabad elhagyniuk Jeruzsálemet, hanem várniuk kell az Atya ígéretére: ez a Lélekben való megkeresztelkedés. Ez tanúskodásra indít: „Amikor leszáll rátok a Szentlélek, erő tölt el benneteket, és tanúim lesztek Jeruzsálemben s egész Judeában és Szamariában, sőt egészen a föld végső határáig” (ApCsel 1,8).
Pünkösdkor ez az ígéret teljesül. A tanítványokat mennyei tűz önti el, felszabadultan hirdetik Isten nagy tetteit. Bátran megvallják hitüket a tömeg előtt, és a hallgatóság hittel válaszol. A Szentlélek erejében megindult az Egyház alapvető élettevékenysége, az evangelizáció. A pünkösdi tapasztalat lényege tehát semmi más, mint annak a Szentlélektől származó erőnek a befogadása, amely a hívőt a föltámadt Jézus tanújává avatja. Ez pedig azt jelenti, hogy a Szentlélek áthatja az ember kommunikációs képességét. Az emberi egzisztenciának alapvető dimenziója a kommunikáció: már fogantatásunk kommunikációs esemény, a magzat is az anyával való szerves kommunikációban növekszik, és a csecsemő elpusztul kommunikáció nélkül. A pünkösd-eseményben a Szentlélek, aki maga az Atya és a Fiú személyes kommunikációja, átjárja az emberi egzisztencia kommunikatív dimenzióját. Lényege szerint ez az ember lényének mélységében megy végbe, de ugyancsak lényege szerint – mert kommunikatív, tehát a partner számára is hozzáférhető esemény – megjelenik az ember lényének felszínén is. Az a pünkösd, amely nem manifesztálódik érzékelhetően, nem pünkösd.
Pünkösd tehát nem a megváltás közlése, nem újjászületés. Azok a hívők, akik pünkösdkor a Lelket fogadják, már megtértek, már hisznek a föltámadt Jézusban, már megkapták bűneik bocsánatát. Mindez természetesen nem ment végbe a Szentlélek kegyelme nélkül; de a Szentléleknek nem csupán egy közlése lehetséges. A János-evangélium szerint Jézus már halálakor „átadta a Lelket” (paredóken to pneuma; Jn 19,30), majd a föltámadás után apostolaira lehelte a Lelket (Jn 20,22-23), ami istenségének bennfoglalt állítása (a Lélek az Isten szent Lehelete). Előbbi a megváltás ténye, utóbbi a bűnbocsátó hatalom átadása. Pünkösdkor arról van szó, hogy a tanítványok „erőbe öltözzenek” (ez áll szó szerint Lk 24,49-ben: endüszeszthe dünamin, „erőbe öltöztök”), „erőt kapjanak” (ApCsel 1,8: lémpszeszthe dünamin, „erőt nyertek”) a tanúságtételhez. Az erő rajtuk kívül működik (beleöltöznek, elnyerik; nem „eltölti őket”, mint a magyar fordítás fogalmaz). Persze ez föltételezi belső működését is, – de egy pusztán belső pünkösd egész egyszerűen nem felel meg a keresztény pünkösd bibliai fogalmának.
Pünkösdkor arról a kegyelemről van szó, amelyet az Egyház – mint a szamariai vagy az efezusi „pünkösd” elbeszélésében látjuk – a bérmálás szentségében ad tovább. A bérmálás szertartásában a bérmáló püspök ezt kérdezi a bérmálkozóktól: „Hisztek-e a Szentlélekben, Urunkban és éltetőnkben, akiben a mai napon a bérmálás által különleges módon részesülök, úgy, amint pünkösdkor az apostolok részesültek?” 

Ordo Baptismi Parvulorum. Magyar Katolikus Püspöki Kar, Bp. 1973. 289. o.

Szentségtani megfontolások
A bérmálás célja: erő a tanúságtételre. A keresztség isteni dimenzióba emeli az emberi egzisztenciát, a bérmálás pedig képessé tesz az új dimenzió kinyilvánítására, közlésére. „A keresztségben újjászületünk az életre; a keresztség után megerősödünk a küzdelemre. A keresztségben megtisztulunk; a keresztség után erőt kapunk. Az újjászületés önmagában üdvözíti azokat, akik békében fogadják a keresztséget; a bérmálás fölfegyverez és megtanít a küzdésre” – idéz egy régi szerzőt a trentói zsinat Katekizmusa. A bérmálás erejében kell megvívnunk a hit jó harcát, amellyel folytatjuk Jézus messiási művét a világban. Minden keresztény hivatva van arra, hogy tettel és szóval a Föltámadott tanúja legyen.

Catechismus Romanus II. 3.

A bérmálás eszerint akkor mondható hatékonynak, ha a bérmálkozó egzisztenciájában végbement az a pünkösdi robbanás, amelyet a Biblia Lélekben való megkeresztelkedésnek nevez. Ez nem jár okvetlenül és szükségképpen a nyelvek adományával, de mindenképpen átjárja az emberi lény kommunikáló képességét. Valami tűz lobban, valami fény ragyog föl, valami erő megnyilvánul – nem rejtetten, hanem láthatóan, a bérmálkozó életvitelében, viselkedésében, cselekvés- és beszédmódjában. Ez a külső változás érzékelteti a Szentlélek belső munkáját. Az isteni szeretet-személy jellegének megfelelően (bár természetesen a három személy közös kifelé irányuló tevékenységéről van szó, amelyet azonban joggal tulajdonítunk éppen a Szentléleknek) új erővel lép föl az illető életében a szeretet, az odaadás, a mások felé fordulás. Elmélyül az istenkapcsolat, természetesebb lesz az imádság, megjelenik benne Isten megfoghatatlan dicsőségének ízlelése. Mindez sugárzik, lüktet, vonz és hat. Ha ebből semmi sem történik meg, akkor a bérmálás hatástalan.
Nem azt mondom, hogy ‘érvénytelen'. A szentségtan ismeri a különbségtételt res (a közölt kegyelem) és sacramentum (a szentségi jel) között. Ha a szentségi jel (bérmáló szándékkal) korrektül megvalósult a bérmálkozni szándékozón, akkor kétségtelenül ott van lelkén az eltörölhetetlen jegy, a Szentlélek pecsétje, amely az Egyház tanúságtevő, nagykorú tagjai közé helyezi, éspedig visszavonhatatlanul. Még csak azt se állítom okvetlenül, hogy a bérmálkozó nem kapott kegyelmet. (Ez azon múlik, milyen akadályt állít ő a maga részéről.) De a kegyelem nem hatékony benne. Talán elégséges kegyelmet kapott a keresztény tanúságtételre, de nem működik közre azzal.
Semmi szükség nincs arra, hogy most taglalni kezdjük az elégséges és a hatékony kegyelem közötti különbséget, amely a késői skolasztikában annyi vita tárgya volt. Számunkra kizárólag az a jelentős, hogy a bérmálás célja nem pusztán a szentségi jegy létrehozása, nem is pusztán az elégséges kegyelem átadása, hanem a hatékony kegyelem közlése. A hatékony bérmálási kegyelem pedig az, amit az Apostolok Cselekedetei Szentlélekben való megkeresztelkedés néven ír le.
Ennek ellene lehet vetni, hogy ez az esemény a bibliai elbeszélésekben nem mindig szentségi úton valósul meg: csak a szamariai és efezusi „pünkösd” történik apostoli kézrátétel útján. Igaz; de az Egyház idejének megkezdődéséig a tanítványok számára a Jézus emberségével való közvetlen érintkezés jelentette „a” szentségi kapcsolatot Istennel, s a jeruzsálemi közösségre is a mennybe fölment Jézus árasztotta ki közvetlenül a Lelket. Az első pünkösd ezért nem bérmálás. A jeruzsálemi „kis pünkösd” egyszerűen elmélyítése a pünkösdi kegyelemnek, amely egész életre szól, nem csupán egyetlen alkalomra. A cezáreai pünkösd pedig tipikus eset a szentségek „in voto” (vágyban) való vételére. Kornéliuszra és háznépére leszáll a Szentlélek, mielőtt megkeresztelkedtek volna. A Jézusba vetett hit már fölébredt szívükben, s ezzel „in voto” meg vannak keresztelve; ezt követi az „in voto” bérmálás, a pünkösd-élmény. Mindenfajta szentségkiszolgáltatás előtt megkapják a „res”-t, a „sacramentum” nélkül. Ez a bibliai történet modellértékű. A teológia megállapítja, hogy a szentségek tényleges fölvételük előtt is kifejthetik hatásukat, ha a szentség fülvételének legalább burkolt vágya megvan: vágykeresztség, tökéletes bánat, lelki áldozás... Ezt az elvet kell alkalmaznunk a bérmálás esetére is. Kornéliuszt és társait Péter megkereszteli, mert a szentség tényleges kiszolgáltatása akkor is szükséges, ha valaki „in voto” már megkapta a kegyelmet. Szükséges – az objektív ekkleziológiai dimenzió miatt, jegyadó szentségeknél a szentségi jegy miatt is. Vajon Péter meg is bérmálta Kornéliuszékat? Nincs róla beszámoló, de föltevésem szerint igen, mert a keresztség után bizonyára imádkozott értük kézrátétellel, hogy hitük szerint éljenek. (Akkor még nem volt a bérmálásnak kikristályosodott formája, szövege!)
A mondottakból kiviláglik, mennyire elhibázott az a pentekosztalista fölfogás, amely szerint a szentségi vízkeresztség csak „János keresztsége”. Az efezusi pünkösd elbeszélése, mint már rámutattunk, nagyon világosan különböztet János keresztsége, Jézus keresztsége és a Szentlélek elnyerése között. Az első pusztán jelkép, a második az újjászületés szentsége, a harmadik a tanúságtétel szentsége: a bérmálás. Éppen ezért a katolikus szerzőknek is fölösleges hadakozniuk a Szentlélekben való megkeresztelkedés fogalma ellen, mintha az a jézusi vízkeresztség leértékelését jelentené. Nem jelenti azt. A „keresztelkedés” szó ne vezessen félre senkit. Olyan kegyelemről van szó, amelynek sajátos helye a bérmálás szentsége.
Ezzel azonban nem kívánom azt mondani, hogy a Lélekben való megkeresztelkedésnek semmi köze a keresztség szentségéhez. A bérmálás szentsége föltételezi a keresztség szentségét, ugyanígy a Szentlélek-keresztség föltételezi a megtérést. Ha a bérmálás kegyelmei hatékonnyá válnak valakiben, az föltételezi, hogy a keresztségi kegyelem is hatékonnyá válik. A kettő együtt van, egymásra van utalva, átjárja egymást. Aki Krisztus-követő akar lenni, annak a tanúságtételt is akarnia kell. Ezért felnőtt keresztelkedőnél az Egyház a bérmálás szentségét is kiszolgáltatja. A kettő szétválasztása mesterséges. Ugyanígy mesterségesnek tartom a „megtérés” és a „Szentlélekben való megkeresztelkedés” szétválasztását is. Egyikben a keresztség, másikban a bérmálás válik hatékonnyá, de nem egymástól függetlenül. A kettő együtt érik, együtt nyilvánul, áthatja egymást.
Kell-e féltenünk a bérmálás szentségét attól a gyakorlattól, amely a Szentlélek keresztségét kéri olyanok számára, akik korábban már bérmálkoztak? Nem. A szentségi kegyelmek föléledése, hatékonyabbá válása, elmélyülése a katolikus szentségtan szerint lehetséges. Aki bérmálkozott, abban a Lélekben való megkeresztelkedés már megkezdődött, de csak akkor mondható megtörténtnek, mihelyt tanúságtételre fölavató erő formájában a tapasztalatba is átment. Természetesen mindig lehet imádkozni további elmélyülésért is. A Szentlélek végtelen, az ember véges. A véges a Végtelent soha nem tudja úgy befogadni, hogy ne kívánhasson belőle többet.
A szamariai pünkösdben föltűnhet nekünk, hogy bár Fülöp (a diakónus) igét hirdet és keresztel, csak Péter és János apostol (a püspökök) bérmálnak. Jézus kiválasztotta a tizenkettőt valamennyi tanítvány közül. Az apostolokra a Szentlélek kiemelkedő módon, különös erővel szállott le, megerősítve őket kiemelt funkciójukban is. Ők az Egyház hierarchikus vezetői, akikben a tanúságtételnek sajátos megbízatása működik (vö. ApCsel 1,21-26). E sajátos megbízatáshoz sajátos kegyelem járul. Amikor előadtam a pünkösd „demokratikus” fölfogását, hogy ti. Isten Lelke minden hívőre kiárad (szentségtanilag: minden hívő bérmálkozhat), nem kívántam tagadni pünkösd „hierarchikus” dimenzióját sem (szentségtanilag: csak a püspök – vagy meghatalmazott áldozópap – bérmálhat). Ezt a dimenziót fogalmazza meg II. János Pál pápa igen szépen a Dominum et vivificantem enciklika 25. pontjában, anélkül, hogy a „demokratikus” dimenziót elvetné. Utóbbinak kifejtését inkább a Christifideles Laici apostoli buzdításban kell keresnünk, például a 24. vagy a 33. pontban.
Jézus hatékony bérmálásokat akar. Pünkösdi tüzet, lángoló Egyházat. „Azért jöttem, hogy tüzet gyújtsak a földön. Mi mást akarnék, mint hogy lángra lobbanjon?” (Lk 12,49).

5. fejezet

A neopentekosztalizmus

Amikor a Szentlélekben való megkeresztelkedést a bérmálás hatékony kegyelmével sikerült azonosítanunk, energikusan elszakadtunk minden olyan elképzeléstől, amely ezt a pünkösdi kegyelmet valami kivételes csúcs-eseménynek fogja föl. Ellenkezőleg, a keresztény beavatáshoz tartozik, még ha késleltetve jelentkezik is. Ebből viszont az is következik, hogy nem lehet egyetlen irányzat kiváltsága. A 20. század elején a pünkösd-mozgalom egyáltalán nem olyasmit fedezett föl, ami lényegénél fogva a sajátos pentekosztalista tanokhoz volna kötve. Világosan kifejtettük, hogy a nyelvek adományát nem kell a Lélekben-kereszteltség szükségszerű velejárójának tekinteni, még ha van is a kettő között (később még megvizsgálandó) kapcsolat. Hasonló módon lehet leválasztani a többi jellegzetes pünkösdista szélsőséget a pünkösdi tapasztalat lényegéről. Hogy a klasszikus pentekosztalizmus jórészt a szakadás és önálló egyházalkotás kényszerpályájára tévedt, abban egyaránt része volt a nem-pentekosztalista ébredési és megszentelődési egyházak merevségének és a pünkösdiek türelmetlenségének. Mindkettő mögött a sola Scriptura elvének megosztó ereje működik. De semmilyen elvi akadálya nincs annak, hogy a pünkösd-mozgalom intenzív kegyelmi tapasztalata türelmesebb, konstruktívabb módon illeszkedjék a krisztushívő közösségek életébe, akár a történelmi keresztény alakulatokban is. Ez történt meg a huszadik század ötvenes és hatvanas éveiben.

Teljes Evangéliumi Üzletemberek

1952-ben különös szervezet alakult az Egyesült Államokban: Full Gospel Business Men's Fellowship International (Teljes Evangéliumi Üzletemberek Nemzetközi Szövetsége). Az angol „business” szó nem kizárólag üzletet jelent, hanem foglalkozást, mesterséget is. A „business man” tehát nem okvetlenül kereskedő, hanem éppúgy lehet ügyvéd, mérnök vagy kőműves is. A lényeg itt az, hogy nem lelkész. A pünkösdi egyházakban is észlelhető klerikalizálódás, belterjesség, doktrinális viták ellensúlyozására, a kezdeti lendület újjáélesztésére létesült laikus szervezetről van szó. Alapítója az örmény pünkösdi közösséghez tartozó Demos Shakarian.
A huszadik századeleji amerikai pünkösd-mozgalomnak világszerte voltak előzményei. Ezek közé tartozott, hogy orosz befolyás által pentekosztalizált presbiteriánus örmények költöztek Kaliforniába egy prófécia hatására, amely menekülésre biztatta őket a később bekövetkezett törökországi népirtás elől. Demos Shakarian már az Amerikában felnőtt generációhoz tartozott. Szorgalmasan dolgozott mint tejfarmer, miközben olykor kézrátétellel imádkozott egy-egy beteg tehénért – sikerrel. Később indítást érzett, hogy evangelizációkat finanszírozzon, amelyekben különböző pünkösdi felekezetek működtek együtt. Aztán megszületett a nagy elgondolás: üzletemberek tegyenek tanúságot Jézussal kapcsolatos élményeikről! A hit ne legyen belterjes világ: egyik üzletember beszéljen róla a másik üzletembernek. Az erre alakult szövetség nem új felekezet, hanem minden felekezetből befogadja azokat, akik a „teljes evangéliumot”, vagyis a pünkösdi tapasztalatot magukévá teszik. Ezzel adva volt a keret, amelyben a pünkösd-mozgalom túlléphetett az önmaga köré vont határokon. Példával szolgál a következő (Minneapolisban lejátszódott) történet.
Ott láttuk ülni őket a Lemington Hotel báltermének utolsó sorában, szinte minden pillanatban készen arra, hogy kirohanjanak – öt lutheránus lelkészt. Amit hallottak, szemmel láthatóan nem volt túl nyugtalanító rájuk nézve, mert a következő este visszajöttek és egy kissé előbbre ültek. A harmadik napon, egy szerdai reggeliző találkozón, megint ott voltak buzgósággal telve, hogy elfogadják – így mondták el nekünk – azt, amit Krisztus készített az ő számukra. Szövetségünkből egy csoport odament az asztalukhoz, és imádkozott, hogy Jézus töltse be őket Szentlélekkel. Ezután udvariasan megköszönték ezt nekünk és elmentek. Mindez igen nyugodtan, nagyon szabályosan és lutheránus módon folyt le, és egy későbbi időpontig azt sem tudtuk, hogy imádságunkra jött-e válasz. A válasz nem maradt el. Egy lelkész akkor tapasztalta a Lélek-keresztséget, amikor autójában hazafelé hajtott; egy másik másnap reggel, borotválkozás közben. Egy harmadik arra gondolt, hogy az egyik összejöveteli szónok azt mondta, hogy nem akkor kapjuk meg Isten ajándékait, ha nagyon megerőltetjük magunkat és fáradozunk értük, hanem ha a legjobban föloldódunk. 'Hol lazítsak a legjobban?' - kérdezte a lelkész magától. Néhány perc múlva ott állt a meleg zuhany alatt, és dicsőítette Istent egy mennyei nyelven. 

SHAKARIAN, D. - SHERRILL., J. - SHERRILL, E.: A legboldogabb emberek a földön. Kiadó nélkül, 1977. 186-187. o.

A klasszikus pentekosztalizmus túlnőtt önmagán. Ezek az evangélikus lelkészek saját egyházukban maradtak, és ott használták a Szentlélektől kapott új erőt. A pünkösd-mozgalomnak ez a behatolása a történelmi protestáns egyházakba az, amit neopentekosztalizmus néven emlegetünk.
Nem kell azonban azt gondolnunk, hogy a pentekosztalizmusnak ez az egyetlen fejlődési vonala. A klasszikus „kemény vonal” ma is létezik, az ökumenikus nyitottság csak egyes pünkösdi testvéreket jellemez. A legtöbb pünkösdi típusú közösség úgy fogja föl az ökumenizmust, hogy minden felekezetből befogad tagokat, akiket aztán saját doktrínája szerint képez ki, és szembefordít korábbi egyházukkal. Ez a szembefordulás egyes közösségeknél nagyon éles: példa rá az agresszív Hit Gyülekezete hazánkban, amely a történelmi egyházak hívőit „vallásos, de nem keresztény” emberekként tartja számon, s rockzenével és földi siker ígéretével vonzza az ifjúságot. Jellemző az újabb fejleményekre a „független egyházak” alakulása is: egy-egy sikeres protestáns prédikátor felekezetek fölöttinek és önállónak nyilvánítja saját gyülekezetét. E gyökértelen közösségek gyakran igen látványos eredményeket mutatnak föl, aminek legalábbis el kell gondolkoztatnia a történelmi egyházak sok nehézséggel küzdő lelkipásztorait.

„Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket viszi végbe...”
A klasszikus pünkösd-mozgalom hatásán kívül másik irányból is ébredt érdeklődés a történelmi protestáns egyházakban a Lélek Bibliából ismert működése iránt: a gyógyítás karizmájának irányából.
Agnes Sanford presbiteriánus misszionárius-házaspár leánya volt, a kínai misszióban nevelkedett. Gyerekkorában mindennap meg kellett tanulnia egy bibliai verset. Szülei hite eleven öröksége volt: soha nem kételkedett Jézus valóságában. Mégis, olykor úgy érezte, hogy valami nincs rendben a hit körül. Vajon mi lehet az?

Egy reggel megtaláltam. Anyám éppen a hajamat csavarta be, miközben én, szokás szerint, fölmondtam a bibliai verset, amit meg kellett tanulnom: „Bizony, bizony mondom nektek: Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket viszi végbe, amelyeket én végbevittem, sőt még nagyobbakat is végbevisz, mert az Atyához megyek” (Jn 14,12). És megkérdeztem anyámat: „Miért nem csináljuk ezt?” Azt mondta rá: „Mert a csodák kora lejárt. Ez egy új korszak.” Én nem válaszoltam. Az ember nem vitatkozik a saját anyjával, aki egyúttal tanára is, és így minden tekintélynek birtokosa. De magamban azt gondoltam: „Vagy a Biblia hazudik, vagy ő, és ők mindnyájan, ezek a misszionáriusok...”

SANFORD, Agnes: Sealed Orders. Logos International, Plainfeld, New Jersey, 1972. 12. o.]

Természetesen sem édesanyja, sem a misszionáriusok nem hazudtak tudatosan. A hivatalosan elfogadott magyarázattal szolgáltak arra, hogy a modern egyházi életből annyira hiányzik a Lélek mindent átformáló ereje, amely a Bibliában olyan feltűnő. De a tizenegy éves kislány kérdése tovább élt Agnesben. Később, amikor Amerikában járt főiskolára, hasonló kételyeket táplált a rutinná lett ébredéssel kapcsolatban. 
Nyáron Junia néni missziós munkát végzett a hegyekben... Résztvettünk revival-összejövetelein a kis vidéki templomban, ahová a hegylakók mérföldeket lovagolva érkeztek, fákhoz kötötték lovaikat, aztán bementek, hogy üdvösséget nyerjenek. Egy nyáron... vasárnapi iskolai osztályt vezettem tizenéves fiúknak. Amikor a revival ideje elérkezett, lelkem nyugtalan lett, és sóvárogni kezdtem, hogy ezek a fiúk ne kerüljenek a pokolba, amit Junia néni közvetlen lehetőségnek mutatott be. Elhatároztam: mindennap imádkozom egyikükért, hogy menjen ki az oltárhoz és fogadja el Jézust, ahogy én megtettem. Valamelyes meglepetésemre minden este éppen az ment ki az oltárhoz és fogadta el Krisztust, akiért imádkoztam. De amikor a misszió véget ért, különös dolog történt: hirtelen sajnálni kezdtem, hogy olyan sok időt töltöttem imával. Kényelmetlen érzésem támadt ezzel kapcsolatban. Homályosan éreztem, ahogy olyan gyakran sejtettem a kínai missziós munka körül is, hogy valami nincs rendben. A régi kérdés jött elő újból, az, ami lelkem ajtaján kopogtatott, amikor gyermek voltam Kínában: „Valami hiányzik. Mi lehet az?” Junia néni megtanította ezeket a fiúkat, hogy engedelmeskedjenek Istennek és tiszteljék őt, éppúgy, ahogy én is azt tanultam, hogy engedelmeskedjem Istennek és tiszteljem őt, és komolyan meg is próbáltam így tenni egész életemben. Junia néni minden bizonnyal megtanította őket arra is, hogy szeressék Jézust, hogy megvallják bűneiket, és kérjék őt, bocsássa meg azokat. De valahol üres hely maradt a képen. És én cinikusan gondoltam: „Megint vissza fognak esni, verekedve és káromkodva fognak élni, ahogy megszokták, és jövő nyáron majd visszajönnek és hozzálátnak elölről, hogy üdvösséget nyerjenek.” Úgy is történt. 

Uo. 41-42. o.

Itt van a kérdés, a fájdalmas sóvárgás az újjáteremtő erő után! (Nem ez nyugtalanította Prohászkát is bérmálkozóival kapcsolatban?) Agnes Sanford sajátos úton talált rá a Lélek erejére: a gyógyító ima fölfedezésének útján.

„Ha pedig betegekre teszik a kezüket...”
A gyógyítás adománya nagy szerepet játszott a klasszikus pentekosztalizmusban, s mint láttuk, valódi karizmatikus gyógyulások mellett fanatikus szélsőségek is fakadtak belőle. Agnes Sanford kívül állt a pünkösdi körökön. Feleségül ment egy episzkopális lelkészhez, s az ő kedvéért maga is átlépett a presbiteriánus egyházból férjének felekezetébe. (Nem-dogmatikus egyházakban ez nem számít hitehagyásnak; sem ő, sem szülei nem tekintették annak.) A díszesebb istentiszteleti formák nem voltak megszokhatatlanok számára, de fokozatosan depresszióba süllyedt, amikor férje Moorestownban (New Jersey, USA) kapott lelkészi állást, s ő az amerikai háziasszony szerepébe kényszerült (Kínában egészen mások voltak a szokások). Lelkének teremtő energiái nem találtak levezetést, s ő hétről hétre sötétebb szívvel főzött, mosott és takarított. Ráadásul megbetegedett másfél éves kisfia. Súlyos fülfertőzése volt, hat hete magas lázzal. Egy szomszéd lelkész, Hollis Colwell, ekkor Agnes férjét kereste, de nem találta otthon. Érdeklődött a gyermekek hogyléte felől, s az aggódó anya természetesen nem mulasztotta el, hogy a kisfiú betegségét megemlítse. „Akkor fölmegyek és mondok érte egy kis imát” – mondta a látogató. Agnes tiltakozott: kicsi még a gyerek, meg sem érti... Mennyit imádkozott ő már drága betegéért anyai szívének minden szorongásával! De Hollis Colwell nyugodtan és derűsen fölment, és röviden imádkozott, miközben kezét a gyermek fülére helyezte néhány percre. „Kérlek, Úr Jézus, küldd el most erődet ennek a gyereknek a fülébe. Távolíts el belőle minden baktériumot, minden fertőzést, és gyógyítsd meg. Köszönöm, Uram, mert hiszem, hogy megteszed, és olyan gyógyultan látom magam előtt ezt a fület, amilyenné te fogod tenni.”
A gyermek behunyta szemét. Nagyon sápadt lett, ahogy a láz megszűnt az arcán. Elaludt. Mire fölébredt, hőmérséklete normális volt, és a füle rendben.” 

Uo. 98. o.

Agnes számára merőben új élmény volt, hogy a gyógyító imának ereje van. Fölmerült benne: nem kellene lelki depressziójával is Hollis Colwell imájához menekülnie? Egy darabig ellenállt az indításnak. A depressziós nehezen indul ki a holtpontról! Egy vasárnap reggel azonban, az episzkopális templom áldoztatórácsánál térdelve, lelkében hangot hallott: „Menj Hollis Colwellhez és kérd meg, hogy imádkozzék érted.” Megtette. A lelkész rövid beszélgetés után kézrátétellel imádkozni kezdett az asszony lelki depressziójának gyógyulásáért.
És azonnal megtörtént! Az egész mennyország áradt el rajtam és bennem! Az öröm nagy hullámai öntötték el lelkemet! Nem emlékszem, mit mondtam, vagy hogy Mr. Colwell mit mondott, de teljes hangerőmből énekeltem és kiáltoztam hazafelé az egész úton!

Uo. 99. o.

Nem mindig következik be ilyen hírtelen változás az ima hatására, és nem fejeződött be egy pillanat alatt Agnes Sanford esetében sem: voltak visszaesései, végig kellett járnia a gyógyulás útját, meg kellett tennie saját tudatos erőfeszítéseit a teljes lelki egyensúly érdekében. A drámaian gyors hatás talán inkább annak köszönhető, hogy ő – mint maga elárulja – a depressziósok úgynevezett kétpólusú, mániás-depresszív típusához tartozott, akik könnyen mennek át túlzott felhangoltságba is. De kigyógyult depressziójából, és – birtokában a nagyszerű felfedezésnek, hogy Jézus ma is gyógyít – elszántan járni kezdte a gyógyító ima gyakorlatának rögös útját. Sokan nézték ezt görbe szemmel, egy darabig saját férje is. Lassan azonban – sok tanulás, a Biblia alapos tanulmányozása, a kudarcok és tévutak földolgozása árán – kiépült Agnes gyógyító szolgálata, amelynek eredményei minden további nélkül csodálatosnak nevezhetők.
A második világháború alatt Agnes egy katonai kórházban dolgozott, mint vöröskeresztes nővér. Tilos volt Istenről beszélnie a betegeknek, mert a Vörös Kereszt el akarta kerülni, hogy szolgálatát vallási propaganda céljaira használják, és megzavarják a betegeket. De amikor meglátta a sebesült fiatalemberek szenvedő gyermekarcát, túltette magát a tilalmon, imádkozni kezdett a katonákért, és imádkozni tanította őket. Gyógyulások történtek, amelyeket gyakran Isten fölfedezése követett. Az egyik legizgalmasabb történet egy Frederick nevű katonáé.
Frederick külön szobát kapott a kórházban, ami a gyakorlat szerint közeli halálát jelentette. Bőre sárgás volt, bordái kiálltak, ráncos öreg majomnak látszott inkább, mint emberi lénynek. Orrlyukaiba, csuklóiba csövek vezettek. Agnes gyakran látta őt a nyitott ajtón át, távolról imádkozott is érte, de többnyire orvos vagy ápolónő volt a betegnél, és ő nem merte rátenni kezét, hiszen a gyógyító imát titkolnia kellett. Egy napon egyedül találta Fredericket, és ébren.
    – Látom, kikészült – mondta őszintén.
    – Aha – felelte a beteg.
    – Mi a baj?
    – Vérrögök.
Agnes beszélni kezdett egy gyógyító erő létezéséről. A sérült nem mutatott érdeklődést. Lehunyta szemét, és nem válaszolt.
    – Figyeljen – mondta Agnes. – Engedje, hogy egyszer megpróbáljam. Sikerül vagy nem, többet nem említem a dolgot. Mit szól hozzá?
    – Oké – mondta a katona minden lelkesedés nélkül. Fölhajtotta a takarót, és Agnes elszörnyedt. Frederick hasa egyetlen sötét vértó volt, amit csak egy vékony, átlátszó hártya takart.
    – Kifordultak a beleim – magyarázta a haldokló. – Nem akartak behozni a harctérről, de megmondtam nekik, hogy ez a kötelességük.
Volt hát élniakarása, de voltak-e egyáltalán emésztő szervei? Agnesnek úgy tűnt, hogy nincsenek. Intravénás táplálással és stimulánsokkal tartották életben.
Ha előbb láttam volna a hasát..., nem mertem volna kimondani a hit szavát. De már benne voltam, és nem vonulhattam vissza. Odatettem tehát kezemet a tátongó vörös vértó két oldalára, tökéletes gyomrot és egyéb szerveket képzeltem magam elé, és segítségül hívtam az Urat, hogy tegye mindezt valósággá. Hazamenve sorra telefonáltam minden erős imacsoportnak, amelyet ismertem, segítséget kérve a „keresztény földalatti mozgalomtól”, ahogy egy barátnőm nevezte meglepetésében, mivel nem sejtette, hogy mindenfelé az országban akadnak emberek, akik hiszik, hogy Jézus él és gyógyít ma is... Magam is imádkoztam, hogy Frederickkel csoda történjen.

Uo. 186. o.

A következő héten, amikor Agnes elment a szoba mellett, Frederick aludt.
Újabb hét múlva Agnes nem találta őt a szobájában. Holmija ott volt, neve változatlanul kitűzve, de Frederick nem volt az ágyban. Agnes továbbment a kórházi osztály társalgójába. Nem találta, akit keresett. Aztán tekintete egy pirospozsgás fiatalemberre esett a terem túlsó végén, aki ismerős mosollyal és hunyorítással nézett rá, de csöppet sem emlékeztetett a ráncos öreg majomra, akiért Agnes a haldoklók cellájában imádkozott. Mégis volt benne valami ismerős.
    – Maga nem Frederick – vagy mégis?
    – De igen, asszonyom – mosolygott még szélesebben a fiatalember.
Agnes nem hozta szóba a gyógyulást, hiszen így ígérte.
    – Most mit fog csinálni?
    – Délen keresek állást.
De nemcsak állást keresett. Egy kórházi lelkész, akivel Agnes később beszélgetett, beszámolt arról, hogy Frederick, mihelyt járni tudott, naponta megkereste a szobájában, és mindent tudni akart Istenről és Jézus Krisztusról.
Akik hisznek, azokat ezek a jelek fogják kísérni: Nevemben ördögöt űznek, új nyelveken beszélnek, kígyókat vehetnek kezükbe, és ha valami mérget isznak, nem árt nekik, ha pedig betegekre teszik a kezüket, azok meggyógyulnak (Mk 16,78).
Később a Vörös Kereszt ottani vezetője fölfedezte, hogy Agnes imádkozik a betegekkel. Alaposan lehordta, elvette vöröskeresztes köpenyét, és elküldte a szolgálatból.

„Imádkozzatok a Szentlélekért!”
Agnes Sanford nemcsak gyógyító karizmájával, hanem tapasztalatainak továbbadásával is szolgálta a hitet. Előadásokat tartott szerte az Egyesült Államokban, és Jézus gyógyító erejét könyvekben is ismertette. Tehetséges, jó tollú író. Teológiailag ugyan nem egyszer fantasztikus utakra téved, ezért a hitben képzetlen katolikusoknak nem ajánlható, s olykor a New Age szemléletét is súrolja, de aki kellő ismeretekkel fölvértezve olvassa, azt nem vezeti félre. Annál pozitívabb hatást tesz mély hitből fakadó élményvilága és józan, derűs egyénisége.
A gyógyítás kétségtelenül karizma, a Szentlélek adománya. A gyógyító mozgalom az észak-amerikai protestáns egyházak köreiben mégis a pünkösd-mozgalomtól független utakon fejlődött – legalábbis részben és egy ideig. Agnes Sanfordot még inkább a Christian Science tanítása befolyásolta. Ez az újgnosztikus szekta Mary Baker Eddy 1875-ben megjelent Science and Health című könyvén alapul, és azt vallja, hogy a betegség – az anyaggal együtt – illúzió, mely a helyes gondolkodással szüntethető meg. Agnes Sanford nem tette magáévá ezeket az irreális tanokat, bizonyos mértékig azonban hatottak rá. Megváltástana meg is sérült: a kereszt mélységes titka nála némileg elsekélyesedik. Ez mindig fenyeget, ha a gyógyítás előtérbe kerül. Agnes azonban mindvégig keresztény marad, a megfeszített és föltámadt Jézus követője.
Keresztény misztikus. Fürdőruhában napozik, amikor egyszer rázúdul Isten jelenlétének emésztő tüze. Olyan leírhatatlan természetfölötti öröm önti el, hogy azt gondolja magában: „Ha ez nem múlik el, belehalok – de nem akarom, hogy elmúljon!” Ettől a perctől ismeri az élő Istent. Vagy két hétig égető érzést hord a fejében, amíg az élmény elhalványul. Nem gondol még arra, hogy tapasztalatát a Szentlélek keresztségének is nevezhetné. Azon tűnődik, nincs-e agydaganata. „De ha úgy van, gondoltam, az a tört másodperce az Istenben élésnek ezt is megérte.” Ez az élmény nem ismétlődött meg később.

Uo. 135. o.

A második világháború előtt Agnes megismerkedett Rufus Moseley-vel, akiben megtestesülve látta a pünkösdi tapasztalatot. „Itt volt egy ember, aki látott – aki bizonyos mértékig ugyanazt tapasztalta, amit a tanítványok pünkösd napján tapasztaltak, és akinek arca ragyogott e tapasztalat örömétől.” A háború borzalmai azonban késleltették Agnest abban, hogy Rufus testvér élményének lelőhelye után kutasson.

Uo. 173-174. o.

Aztán jött egy idő, amikor Agnes a gyógyító imában fáradtnak, kimerü!tnek érezte magát. Ilyen hangulatban látogatta meg egy barátnőjét, aki hasonló állapotban volt. Sőt barátnőjének egy imapartnere is ugyanazt érezte. Hárman együtt imádkoztak új erőért, de nem kaptak új erőt. Imádkoztak azoknak a kis betegségeknek gyógyulásáért, amelyeket a kimerültség okozott testükben, de nem kaptak gyógyulást sem. Ezután nem maradt más hátra, mint útmutatást kérni az Úrtól, hogyan imádkozzanak. Mindhárman ugyanazt a választ érezték az imában: „Imádkozzatok a Szentlélekért!”
Anélkül, hogy értették volna, mi történik velük, Isten a pünkösdi tapasztalat felé vezette őket. Engedelmesen és várakozással imádkozni kezdtek a Szentlélekért. Kettő rátette kezét a harmadikra, így imádkoztak fölváltva mind a hármukért. És rájuk szállt a Lélek ereje! Fejükben égető érzést tapasztaltak, úgy mint Agnes ama bizonyos napozás meg nem ismételt élménye alkalmával. Érezték egy erő jelenlétét, amely tetőtől-talpig átjárta és körülvette őket. Testi panaszaikból kigyógyultak. Öröm töltötte be őket, és tiszta látást kaptak, az Igazság Lelkének ajándékát. „Mi történt veled?” – kérdezték később Agnestől ismerősei. – „Tíz évvel fiatalabbnak látszol, mint tíz évvel ezelőtt!”
Hat hónappal később Agnes levelet kapott barátnőjétől, amelyben az beszámolt arról, hogy egy pentekosztalista csoportban elnyerték – ő és a harmadik imapartner – a nyelvek adományát is. Agnesnek égnek állt a haja. „Én nem akarom a nyelvek adományát” – írta vissza zordonan. – „Biztos vagyok benne, hogy Isten nem ad nekem semmiféle adományt akaratom ellenére.” Amikor azonban legközelebb együtt imádkoztak, és a többiek nyugodtan, hisztérikus tüntetés nélkül elkezdtek ismeretlen nyelven szólni, hirtelen megkívánta a nyelvek adományát. Meg is kapta, amint társai kézrátétellel imádkoztak érte. Belsejében nagy föloldódást érzett, s az öröm és vigasz könnyeiben tört ki. Úgy érezte, Krisztus szeretete az eddiginél mélyebb szintre költözik benne. És a Lélek – a tudattalant érintve – imádkozott Agnes Sanford nyelvével.
A gyógyító mozgalom és a pünkösd-mozgalom összetalálkozott.

„Hajlandó bolondnak lenni Krisztusért?”
Részletesebben beszéltem el az Agnes Sanford által bejárt utat, elsősorban mert annyira egyedülálló, másodsorban mert az ő önéletrajza magyar földön mindeddig nem igen ismert (a buffalói Szociális Testvérek jóvoltából jutott el hozzám), harmadsorban pedig – minek tagadjam – azért, mert nagyon megszerettem Istennek ezt a leányát, akiről a New York-i taxisofőr (miután előbb elfelejtett neki borravalót adni, utóbb imával elállította a köhögését) így nyilatkozott: „Maga furcsa egy hölgy. Ilyen hölggyel még sohasem találkoztam.” Az események fő vonalát azonban mégsem ő képviselte. A pünkösdi tapasztalat fokozatosan, személytől személyig terjedő hatások révén, beszivárgott a nem-pünkösdi protestáns egyházakba. Baptisták, metodisták, presbiteriánusok, episzkopálisok nyelveken szóltak. De nem dicsekedtek vele. Az élmény rejtve terjedt, az Agnes Sanford által idézett „keresztény földalatti mozgalom” kifejezés illett rá. A gyülekezet nyilvánossága előtt kockázatos lett volna szóbahozni.
Jellemző a kérdés, amit Merlin Carothers metodista tábori lelkésznek tett fel egy nő, miután a Lélek keresztségéért és a nyelvek adományáért imádkozott vele: „Hajlandó bolondnak lenni Krisztusért?” Mások előtt látszólag értelmetlen szavakat mondani bolondságnak tűnik. De a Szentírás szerint éppen ez jellemzi a keresztény odaadást: bolondnak lenni Krisztusért (1Kor 4,10 – igaz, az óvatos magyar fordítás a görög mórosz, „bolond” szót az enyhébb „oktalan”-nal adja vissza). Carothers ismerte a szóban forgó bibliai helyet. 
Ez az egész szituációt más perspektívába helyezte. Persze, hogy bármit megtennék Krisztusért, de hangosan kimondani ilyen teljes értelmetlenséget veszélyt jelenthetett a jövőmre nézve. El tudtam képzelni, amint ezek az emberek fogják magukat és mindenkinek elmondják, hogy egy metodista lelkész ismeretlen nyelven beszélt. Talán el is kell hagynom a hadsereget! És mégis - ha Krisztus ezt akarja tőlem? Hirtelen hadseregbeli pályafutásom is kevésbé látszott fontosnak. Akadozva elkezdtem hangosan kimondani az elmémben formálódó szavakat. 

CAROTHERS, M.: Prison to Praise. Hodder and Stoughton, London-Sydney-Auckland-Toronto, 1972. 36. o.

Akadozva elkezdtem... Ez jellemzi a tiszteletreméltó hagyományaik által megkötött protestáns keresztények megnyílását a pentekosztalizmus előtt. „Ugye megérti, hogy ezt nem közlésre szánom?” – jegyezték meg sorra a presbiteriánusok, baptisták és metodisták, akik beszámoltak pünkösdi tapasztalataikról John Sherrill újságírónak, amikor az könyvet készült írni a nyelvek adományáról. A neopentekosztalizmus létezett, de titkolta önmagát. Holott a pünkösdi Lélek éppen a tanúságtételre adatik...
Drámai változást hozott Dennis Bennett episzkopális lelkész esete. Nagy gyülekezet vezető lelkipásztora volt Los Angeles peremvárosában, a kaliforniai Van Nuysban. 1959-ben egy szomszédos peremváros, Monterey Park ifjú lelkésze, Frank Maguire furcsán nyugtalanító hírt hozott neki: egy fiatal házaspár, bár korábban nem is járt templomba, most öt hónapja minden vasárnap, sőt hétközi alkalmakon is ott van, sugárzóan boldog, készségesen segít, és jövedelmének tizedét a gyülekezetnek adja... Megváltozott viselkedésük magyarázata: „megkeresztelkedtek a Szentlélekben”. Nagy kérlelésre Dennis Bennett rászánta magát, hogy meglátogassa az érdekes párt. Csakugyan Isten jelenlétének örömét sugározták. Dennis kiüresedettnek érezte saját istenkapcsolatát, és megkívánta élményüket. „Ne felejtsék” – mondtam –, „hogy én Istennek ezt a közelségét akarom, ami Önöknél megvan, és ez minden; a nyelveken szólás nem érdekel engem.” De amikor imádkoztak Szentlélekben való megkeresztelkedéséért és utána tartósan dicsőítette Istent, megkapta a nyelvek adományát is.

BENNETT, Dennis J.: Nine O'Clock in the Morning. Coverdale House, London-Eastbourne, 1974.

Nem volt megállás. Ez az ambiciózus lelkipásztor nem tudta titokban tartani a pünkösdöt, amit átélt. Továbbadta, akinek tehette, és eljött egy pillanat, amikor jónak látta a szószékről is előadni. Már terjedt a hír a nyelveken szólás különös jelenségéről, segédlelkészei is szóba hozták a dolgot... 1960. április 3-án, virágvasárnap Dennis Bennett három délelőtti prédikációban nyíltan beszámolt pünkösdi élményéről a gyülekezet előtt.
Hajlandó volt bolondnak lenni Krisztusért.

Pünkösdi vihar
Miután Bennett színt vallott, egyik segédlelkésze levette liturgikus öltözetét, az oltárra dobta és így kiáltott: „Nem vagyok képes tovább dolgozni ezzel az emberrel!” Az istentisztelet után az udvaron a pünkösd-mozgalom ellenzéke kezdett agitálni. Egy férfi székre állt és úgy kiabált: „Dobjátok ki a nyavalyás nyelveken szólókat!” Az egyházközségi képviselőtestület egy tagja egyenesen fölszólította a vezető lelkészt, hogy mondjon le. Egy episzkopális rektor nem fosztható meg állásától kánoni vétség és megfelelő eljárás nélkül, Dennis Bennettnek azonban elege volt a konfliktusokból. „Oké – felelte – , lemondok. Most mindjárt.” Még aznap bejelentette távozását.
Bennett lelkész munkanélküli lett, de az esetnek nagy visszhangja támadt. Felesége csillogó szemmel várta otthon: „Dennis, ez csodás! Olyan sok embernek kell most elmondanunk, mi is történt!” A telefon csöngeni kezdett, az ajtónál is egyre-másra csöngettek, és most már semmi ok nem volt a titkolózásra... Az episzkopális püspökök is foglalkozni kezdtek az esettel. Működésbe jött a sajtó, jelentkezett a televízió. A pünkösdi vihar kitört, és nem lehetett többé megállítani.
William Fisher Lewis püspök, miután tájékozódott Dennis Bennett tapasztalata felől és nem talált abban semmi rosszat, fölajánlott neki egy templomot az Egyesült Államok északnyugati részén, Seattle-ben, Washington államban. Bennett munkanélkülisége így megszűnt. Új helyén nem hallgathatott pünkösdi élményeiről, mert azok a sajtóból már ismeretesek voltak. „Egyáltalán nem akarom ezt önökre kényszeríteni – mondta. – Ha többet akarnak tudni róla, kérdezzenek; akkor nagyon is boldog leszek, hogy beszélhetek róla önöknek – ha szükséges, egész éjszakáig beszélek!” 

Uo. 97. o.

Szükséges volt. Bennett először aggódott, hogy a Van Nuys-ihoz hasonló konfliktusok fognak kitörni, de aztán megnyugtató prófétai szót kapott. Virágzó pünkösdi tevékenység indult meg Seattle-ben, anélkül, hogy a hagyományos episzkopális istentiszteletek menete megtört volna. A létfenntartásért küzdő kis gyülekezet pezsgő életre kelt Dennis Bennett irányítása alatt. Magam hallottam Paul Toaspern német evangélikus lelkésztől, hogy egy Seattle-ből érkezett csoport imájára gyógyult meg szívbajából, történetesen éppen Magyarországon...
A pünkösdi vihart éppúgy nem lehetett tovább eltitkolni, mint ahogy egy szélvihar nem maradhat titokban a mezőn. Az emberek, bármilyen felekezethez tartoztak is, miután értesültek a sajtóból Dennis Bennett esetéről, nyíltan kezdtek beszámolni saját hasonló tapasztalataikról. John Sherrillnek nem volt többé nehézsége, hogy névvel ellátott beszámolókat gyűjtsön. Ez az új pünkösd – ellentétben a „klasszikus” pentekosztalizmus éppen nem klasszikus stílusú jelenségével – szociológiailag nem a műveletlen, egyszerű emberek, hanem a jól nevelt középosztály mozgalma volt Matematikus, orvos, rendőrkapitány, FBI ügynök, pszichológus, színész, mérnök, ügyvéd, minisztériumi tisztviselő, biológus, iskolaigazgató szerepel Sherrill listáján. Majd Chandler W. Sterling episzkopális püspök is megkapta a Lélek keresztségét. 1960. decemberében a mind több szimpátiával vizsgálódó John Sherrill részt vett a Teljes Evangéliumi Üzletemberek egy összejövetelén Atlantic Cityben, lassan összesűrűsödött körülötte Isten jelenléte, s eljött egy pillanat, amikor imádkozó barátaitól körülvéve legyőzte önmagát, fölemelte két kezét, fölfelé fordította arcát és elkiáltotta magát: „Dicsőség az Úrnak!”
Ezzel a zsilip megnyílt. Mélyen belőlem, mélyebben, mint ahova tudomásom szerint a beszéd lenyúlhat, megindult az örömteli hangok zuhataga. Nem volt szép, mint a nyelvima körülöttem. Benyomásom szerint csúnya volt: kirobbanó és morduló. Nem zavart. Gyógyulás volt, megbocsátás volt, szeretet volt, amely túl mély a szavakhoz képest, ezért szavak nélküli hangokban szakadt föl belőlem. Az akarat sújtó erejű megfeszítése után akarásom megpihent, szabaddá vált az Istennel való egyesülésre. Egyáltalán nem volt szükség további tudatos erőfeszítésre részemről, még arra sem, hogy megválasszam a szótagokat, amelyekkel örömömet kifejeztem. Ott voltak a szótagok készen, használatomra előre elkészítve, bőségesebben, mint földhözragadt ajkam és nyelvem ki tudta formálni.

SHERRILL, John: They Speak With Other Tongues. Highland Books, Crowborough, 1965. 141. o.

A riporterből elkötelezett résztvevő lett. John Sherrill és felesége számos, a pünkösd-mozgalmat népszerűsítő könyvvel járult hozzá a pentekosztális jelenségek ismertetéséhez. Megmaradtak az episzkopális egyházban, azon fáradozva, hogy a hagyományos egyházi életet mindjobban átjárja a Lélek ereje.
Ez a lényeges különbség a klasszikus és a „neo”-pentekosztalizmus között. Előbbi majdnem mindenhol kilépéshez vezetett a meglévő protestáns felekezetekből. Utóbbi a történelmi protestáns alakulatok keretei között marad. Ma már erős bázisa van Európában is.

Teológiai reflexió a neopentekosztalizmus jelenségére
Magyar református barátaimtól tudom, hogy a neopentekosztalizmusnak nincs könnyű helyzete. Lényegesen könnyebb szakítani az egyházi keretekkel és új közösséget alapítani, mint a hagyományos egyházi környezetben megmaradva érvényesíteni a Lélek szokatlan munkáját. A szabadegyházas mentalitás sokkal jobban megfelel a szokatlannak, mint a leülepedett történelmi protestáns tudat. Ennek ellenére sokan akadnak a Lélekben keresztelt protestáns testvérek közül, akik ezt a nehéz utat járják. A német evangélikusoknál komoly hivatalos dialógus folyik a „karizmatikus” és „nem-karizmatikus” irányt képviselő teológusok között.
A protestáns pentekosztalizmussal az a probléma, hogy míg a bibliai tanítás szintjén meglehetősen kézenfekvő, ugyanakkor a kialakult hagyományokkal ellenkezik. Mármost a sola Scriptura elvi alapján álló egyházi közösség ritkán reflektál eléggé arra a tényre, hogy a hagyomány mint hitforrás elvi tagadása ellenére igazából jobban függ tradícióitól, mint a katolikus közösség, amely nyíltan vallja a szenthagyomány kötelező erejét. A katolikus Egyház ugyanis világosan különböztet a kötelező szenthagyomány és a változtatható egyházfegyelem között, míg ez a különbség a protestáns hittudatban nem annyira világos, ezért a protestáns hívő a szokatlant könnyen hitellenesnek éli meg. Érveit a Bibliából meríti, de közben megszokásainak szerez érvényt. (Hadd említsem meg: mikor e sorokat papírra vetem, hazánk katolikus templomaiban szinte mindenütt használatba vették már a Miatyánk ökumenikus szövegét, míg a protestáns templomokban – legalábbis amennyire én tudom – a régi protestáns szöveghez ragaszkodnak.)
A Szentlélek azonban hatalmas, ezért nagy a bizalmam, hogy a protestáns egyházi közösségek befogadják a pünkösdi jelenségeket, ahogy egyre fokozódó mértékben teszik is. Meggyőződésem, hogy ez Isten cselekvése. Igaz, hogy a protestáns konfirmációt nem fogadhatjuk el érvényes szentségkiszolgáltatásnak (ahhoz érvényesen szentelt püspökök kellenek). De korábban tisztáztuk, hogy a szentség felvételének burkolt vágya elegendő a szentség „in voto” vételéhez, márpedig ez a burkolt vágy megvan ott, ahol valaki őszintén akarja a Szentlélek erejét, és jóhiszeműen nem tud a bérmálás szükségességéről. Mi, katolikusok, csak örvendezhetünk, ha elszakadt testvéreink között a Lélek új módon teszi élővé a föltámadt Jézus jelenlétét.
A pünkösdi jelenségek nagyon kevéssé függenek a befogadók teológiai nézeteitől. Nem fogalmi síkon, hanem a fogalmi behatárolásnál mélyebb egzisztenciális tapasztalat formájában közelítik meg az embert. A fogalmi megragadás hozzátartozik az ember igényeihez, jogos és szükséges. Nem vezethető le azonban magából a Lélek egyéni megtapasztalásából, hanem függ a hívő közösség reflexiójában kialakult teológiai kategóriáktól. Míg a pünkösdi élmény lényege minden felekezetnél azonos, a hozzá kapcsolódó teológiai értelmezés nagyon is különböző lehet, attól függően, hogy milyen kialakult fogalomkinccsel és prekoncepciókkal dolgozik a teológus. Ebből világosan következik, hogy miközben a pünkösdi tapasztalat Istentől származó, hiteles és szent, annak teológiai magyarázata elhibázott is lehet. Nem állítom, hogy a klasszikus és a neo-pentekosztalizmus élményvilága mindenestül a Szentlélektől való, nagy általánosságban azonban hitelesnek tartom, mert a megújult hit és szeretet jó gyümölcseit termi. De ez az – általánosságban pozitív – értékelés nem jelenti annak a teológiának az elfogadását, amelyet a pentekosztalizmus a protestáns gondolkodásban kialakított. Naivság volt az a kezdetben még igen élénk várakozás, hogy a Szentlélek megtapasztalása egyszerűen ledönti a felekezeti határokat. A pentekosztális jelenségek nem oldhatják meg önmagukban az ökumenizmus feladatait.
Különösen hangsúlyozni szeretném ezt gyakorlati szinten, a keresztény életvitelt érintő kérdésekben. Isten Lelke mindenütt kiárad, ahol az emberek Jézust Uruknak és Megváltójuknak elfogadják. Isten nem kicsinyes, „nem méri szűken a Lelket, amikor adja” (Jn 3,34). De a tapasztalatból életnek kell fakadnia, s ennek az életnek az evangéliumi keskeny ösvény szigorú törvényeit kell követnie. Amikor újraházasodott elváltak örvendeznek a Szentlélekben, miközben Jézus világos tanítása szerint házasságtörésben élnek (Mk 10,11-12), nem vagyok nyugodt. Ők remélhetően jóhiszeműek, Isten szereti őket, és nem tagadja meg tőlük szeretetének megízlelését. De valami itt még sincs rendjén. Nem vitát akarok itt kezdeményezni, csak figyelmeztetni egy felületes ökumenizmus veszélyeire. Hogyan hirdessük együtt az evangéliumot, ha ugyanazt az állapotot egyikünk házasságnak, másikunk házasságtörésnek tekinti? Hogyan éljen együtt a Szentlélekben egy vegyes felekezetű házaspár, ha a fogamzásgátló szereket egyikük a Teremtő elleni bűnnek, másikuk a keresztény szabadság jogos elemének fogja föl? A Lélek-keresztség eufóriája elszáll, és ezek a súlyos kérdések megmaradnak.
Más volna a helyzet, ha mindnyájan elfogadnánk a Szentlélek egész művét, beleértve azt is, hogy az Egyházat az igazság útján vezeti, nemcsak a bibliai könyvek inspirációjával, hanem azok hiteles értelmezésével is, amit a mindenkori élő tanítóhivatal biztosít. Ennek elfogadásától protestáns testvéreink még igen messze vannak. Ugyanakkor hadd mutassak rá, hogy a pentekosztális hullám belső logikája ebbe az irányba mutat. Ha Isten Szentlelke ma is ugyanúgy vezeti a hívő közösséget, mint az apostoli időkben, nem utolsósorban a prófécia adományával, akkor törvényszerűen fölmerül a próféciák hitelességének elbírálása iránti igény, s előbb-utóbb annak felismerése, hogy ez az igény csak akkor elégíthető ki, ha létezik olyan szolgálat, amely kiemelkedő tekintéllyel és egyetemes érvénnyel gyakorolja a tanítás és megkülönböztetés karizmáját. Másképp az Egyház egymással vitatkozó és kölcsönösen a Lélekre hivatkozó csoportokra hull szét, ahogy ez a reformáció óta történik is. Nagy csodálkozással és megelégedéssel hallottam egy indonéziai neopentekosztalista prédikátor, a presbiteriánus Mel Tari egyik beszédében, hogy szerinte kár volt Luthernek és Kálvinnak az egyházi életben tapasztalt hibák miatt a szakadás útjára lépnie, mert az Egyháznak egységesnek kellene maradnia...
Ennek ellenére protestáns testvéreink túlnyomó többsége jelenleg nagyon messze áll az egység e belső logikájának érvényesítésétől, s irreális optimizmus volna azt remélni, hogy a pentekosztalizmus egyben ökumenizmust is jelent. Inkább azt várhatjuk tőle, hogy az egymástól elszakadt krisztushívő közösségek saját hagyományának hiteles elemei élőbbé válnak, és így a teológiai párbeszédben is egyre inkább helyet kap az egymás értékeire való rácsodálkozás, az eltérő vélemények őszinte ütköztetése mellett. Így próbáltam rácsodálkozni magam is a protestáns pentekosztalizmusra: nem titkolva katolikus fenntartásaimat, de ugyanakkor levett saruval állva az égő csipkebokor előtt.

6. fejezet
 
A karizmatikus Egyház

Sokáig kényelmetlen érzésekkel olvastam az Apostolok Cselekedeteit. Ez volt az a szentírási könyv, ahol leginkább érzékeltem a mai egyházi élet és a bibliai egyházkép közötti feszültséget. Félreértés ne essék: én a mai Egyházban voltam otthon. Éppen ezért nem tudtam mit kezdeni az olyan részletekkel, ahol Ananiás és Szafira holtan esik össze, mert „hazudtak a Szentléleknek” (vö. ApCsel 5,1-11); ahol Barjézus varázsló Pálnak egy erélyes szavára megvakul (13,4-12); ahol Jézus Lelke „nem engedi meg” az igehirdetőknek, hogy mondjuk éppen Bitiniába menjenek (16,7); ahol földrengés támad s erre lehullanak a bilincsek (16,26); vagy ahol egy vipera megmarja Pál apostolt, de ez csöppet sem árt neki (28,1-6). Hittem a Szentírás föltétlen igazmondásában, de nagyon szerettem volna, ha nincsenek benne ilyen dolgok, vagy ha legalábbis jelképesen lehetne őket magyarázni... Ám ugyanez a bibliai könyv egy hajóút ijesztően precíz, hajózási szakértők szerint is hiteles leírását tartalmazza, ami a történetiség jele; az ún. „mi”-részek szerzője kétségkívül szemtanú. Micsoda önkényesség tehetné meg, hogy éppen a feltűnően természetfölötti részletek történetiségét vonja kétségbe? Nem, racionalista nem akartam lenni. Viszont az egyházi élet jelenkori gyakorlatából annyira feltűnően hiányoztak a Szentlélek efféle konkrét beavatkozásai! Maradt volna az a magyarázat, hogy az ősegyház rászorult a Lélek szemmel látható cselekvéseire, de a mai egyházi életben ezek már fölöslegesek, mert most már kialakultak a hitélet szilárd struktúrái. Csakhogy ez amolyan bizonyítvány-magyarázás, hiszen az első jeruzsálemi pünkösdtől Jézus második eljöveteléig ugyanabban a végső üdvtörténeti korszakban vagyunk, minőségileg új helyzet már nem állhat elő. És ha struktúráink meg is szilárdultak, hitéletünk a tömeges elkereszténytelenedés korában mégse mondható annyira szilárdnak, hogy fölösleges volna nálunk az ősegyház karizmatikus lendülete... Mondom, kényelmetlen érzésekkel olvastam az Apostolok Cselekedeteit, s ezt a feszültséget csak a karizmatikus megújulás oldotta föl bennem.

A II. Vatikáni Zsinat tanítása
Az Egyház karizmatikus dimenziója nemcsak számomra jelentett megválaszolatlan kérdést. Azokban az években, amikor bennem a probléma tudatosodni kezdett, már folyt a II. Vatikáni Zsinat, amelynek tárgyalásai során két álláspont ütközött meg a Szentlélek adományaival kapcsolatban. 1963. októberében Ruffini bíboros kifejtette a zsinaton, hogy a karizmák (a szó kegyet, kegyadományt, ingyenes ajándékot jelent) csak az ősegyház életében játszottak jelentős szerepet, ma már „rendkívül ritkák és teljesen kivételesek”. Álláspontja szerint nem várható, hogy a Lélek karizmatikus ajándékai jelentős szerephez jussanak a mai Egyház építésében. Vele szemben Suenens bíboros hat nappal később, 1963. október 23-án úgy foglalt állást, hogy a karizmák nem „periférikus vagy esetleges jelenségek az Egyház életében”, hanem „életfontosságúak a Misztikus Test építésében”. Nem kevesek kiváltságai, ellenkezőleg, „minden kereszténynek, legyen művelt vagy egyszerű, megvan a saját adománya a maga mindennapi életében”. Látható, hogy itt a karizmák két különböző teológiája csapott össze.

SULLIVAN, Francis: Charisms and Charismatic Renewal. Servant Books, Ann Arbor, Michigan, 1982. 10. o.

Uo. 10-11. o. A fölszólalás dátuma: New Covenant 1988/3. 33. o.

„Egyáltalán nem is készültem fölszólalni akkor” – mondotta később Suenens bíboros. – „Így állt a dolog, amikor egy napon egyik bíboros kifejtette, hogy a karizmatikus adományok csak az ősegyháznak szóltak és nem a mának. Úgy éreztem, itt tennem kell valamit, mert a karizmák tagadása ellene szól annak, hogy Isten egész népében hiteles, új ébredés induljon el... Megkértem egy jó biblikus szakembert, hogy állítsa össze a karizmákkal kapcsolatos valamennyi fontos szöveget, és ennek alapján megtettem fölszólalásomat.” Suenens azt javasolta, hogy a zsinatnak az Egyházról szóló konstitúciója nagyobb hangsúlyt helyezzen a karizmákról szóló tanításra. Ez be is következett, amikor a zsinati atyák elfogadták McEleney jamaicai püspök módosító indítványát a konstitúció szövegében. Ez a javított szöveg alkotja most a Lumen Gentium konstitúció 12. pontjának második bekezdését (az első bekezdés a hitérzékről szól). Az 1964. november 21-én elfogadott konstitúció tehát Suenens bíboros nézetét teszi magáévá. Akkor még senki sem látta előre a zsinati atyák közül, hogy három évvel később a Szentlélek váratlan működése révén ez a szöveg drámaian aktuális lesz.

FALVO, Serafino: The Hour of the Holy Spirit. St. Paul Publications, Athlone, 1975. 220-221. o.

A szöveg a zsinati dokumentumok magyar kiadásában így hangzik:
A Szentlélek az Isten népét nemcsak szentségeken keresztül és papi szolgálatokkal szenteli meg, vezeti és ékesíti erényekkel, hanem ajándékait „tetszése szerint juttatva kinek-kinek” (1Kor 12,11), sajátos kegyelmeket is oszt szét a hívők minden fokozata között. Ezekkel a kegyelmekkel alkalmassá és készségessé teszi őket különféle munkák és feladatok vállalására az Egyház megújhodása és továbbépítése érdekében, ahogyan az Írásban áll: „A Lélek ajándékait mindenki azért kapja, hogy használjon velük” (1Kor 12,17). Ezeket a karizmákat, akár a legragyogóbbak közül valók, akár egyszerűbbek és gyakorta előfordulók, hálaadással és vigasztalódással kell fogadnunk, mert mindig éppen időszerűek és nagyon is hasznosak az Egyházban. Nem szabad vakmerően kívánkozni rendkívüli adományok után és elbizakodottan nem szabad tőlük remélni az apostoli munkálkodás eredményességét. Valódiságukat és célszerű felhasználásukat illetően azokra tartozik az ítélet, akik elöljárók az Egyházban, és akiknek különösképpen feladatuk nem a Lélek kioltása, hanem az, hogy vizsgáljanak felül mindent, és a jót tartsák meg (vö. 1Tessz 5,12 és 19-21).
Ez az egyházi tanítóhivatal alapvető nyilatkozata a karizmákról. Nem végérvényes hitdefiníció, de biztos és kötelező tanítás. Erre épül mint alapra a világiak apostolkodásáról szóló zsinati dekrétum tanítása a világi hívők karizmáiról, valamint II. János Pál pápa apostoli buzdítása ugyanebben a témakörben Jelentősége miatt hasznos lesz pontokba foglalni a Lumen Gentium idézett részletének mondanivalóját. A következő állítások lelhetők föl benne:

Apostolicam actuositatem 3.

Christifideles laici 24.

1.) Vannak a Szentléleknek olyan kegyelmi adományai, amelyek nem vezethetők le az Egyház struktúrájából, hanem az ajándékozó Lélek szuverén tetszésétől függenek (karizmák).
2.) A karizmák nincsenek egyes csoportoknak vagy személyeknek fenntartva, a Szentlélek minden rendű és rangú hívőnek (inter omnis ordinis fideles) osztogatja azokat.

3.) A karizmák célja, hogy alkalmassá tegyék a hívőket olyan tevékenységekre, amelyek megújítják és továbbépítik az Egyházat.
4.) Megkülönböztethetünk rendes (egyszerűbb, gyakoribb) és rendkívüli (tündöklő, kivételes) karizmákat. (Ez a pont nagyon fontos, jelentőségét nem lehet eléggé hangsúlyozni. A karizmák gyakorlati megítélése körül a legtöbb félreértés onnan származik, hogy ezt a megkülönböztetést sokan elmulasztják, és minden karizmát rendkívülinek vélnek. Ebbe a tévedésbe esett Ruffini bíboros is a zsinaton.)
5.) Mind a rendes, mind a rendkívüli karizmák bármely korban aktuálisak és hasznosak az Egyházban. (Megdőlt tehát a zsinaton az a nézet, hogy az ősegyház kivételes volt a karizmák szempontjából!)
6.) Nem szabad vakmerően számítani a rendkívüli karizmákra, vagy elbizakodottan tőlük remélni az apostoli munka eredményességét. (Nagyon gondosan fogalmazott tétel, amely óv az egyoldalú természetfölöttiségtől. Ismerve a pünkösd-mozgalom történetét, világos, hogy erre a figyelmeztetésre komoly szükség van.)
7.) Az Egyház elöljáróinak joga és kötelessége, hogy ítéletet mondjanak a karizmák a) valódiságáról, b} helyes használatáról. (Figyeljük meg ennél a pontnál, hogy két különböző dologról van szó! Egy karizma lehet valódi vagy hamis; ha valódi, ez a tény még nem igazolja használatának helyességét; valódi karizmát is lehet hibásan használni. Ismét egy olyan megkülönböztetés, amit sokan elmulasztanak.)
8.) Az Egyház elöljáróinak felelőssége, hogy ne akadályozzák a Lélek kezdeményezéseit, hanem legyenek nyitottak minden jóra.
Ha el akarunk igazodni abban a kényes kérdésben, milyen szerepet játszhatnak és játszanak a karizmák a mai Egyházban, olyan választ kell keresnünk, amely ezzel a nyolc ponttal összhangban áll. Ugyanakkor azonban tévedés volna azt gondolni, hogy a zsinat minden kérdésre kimerítő választ adott. A továbbiakban azt kísérlem meg pontokba szedni, hogy mit nem határozott meg a zsinat. Ezekben a kérdésekben ugyanis helye van a törvényes pluralizmusnak az Egyházon belül.
A fontosabb kérdések, amelyekben a Lumen Gentium nem foglal állást:
1.) Mennyire játszik aktív szerepet a karizmában részesülő személy a karizma elnyerésében? (A Lélek tetszése szerint adja a karizmákat, de ez nem jelentheti azt, hogy ránk kényszeríti azokat. Mit kell tehát tennünk, hogy a Lélek ajándékai ne vesszenek kárba?)
2.) Feloszthatók-e a keresztények karizmatikusokra és nem karizmatikusokra? (Minden hívő kaphat karizmát – de kap-e tényleg mindegyik, vagy kell-e kapnia?)
3.) Hol húzódik a határ a rendes és rendkívüli karizmák között? (Például a nyelvek adományát, amely az Apostolok Cselekedeteiben annyira közönségesnek tűnik, mindig a rendkívüli ajándékok közé kell-e sorolnunk?)
4.) Mikor tekinthető „vakmerőnek” a rendkívüli karizmák várása, vagy „elbizakodottnak”, hogy az apostoli munkában ezekre támaszkodunk?
5.) Milyen kritériumok szerint ítéljék meg az Egyház elöljárói a karizmákat?
Aszerint, hogy ezekben a kérdésekben hogyan foglalunk állást, a katolikus álláspont nagyon sokféle lehet. Ezek és a még föltehető hasonló kérdések mögött voltaképpen a természet és a természetfölötti viszonyának problematikája húzódik meg. A továbbiakban nem egyenként tárgyaljuk a fölvetett kérdéseket, hanem egységes szemlélet kialakítását kíséreljük meg. A nyert válaszoknak a katolikus fölfogás jogos pluralizmusának határain belül kell maradniuk, toleránsan más, az Egyház hitén belül maradó vélekedések iránt. A szélsőségek, amelyeket mindenképpen el kell kerülnünk: a naturalizmus, amely a természetfölöttit kiszorítani törekszik, és a hamis szupernaturalizmus, amely természetes jelenségekben is természetfölöttit lát, magát a természetet pedig lekicsinyli, mintha nem is Isten alkotása volna. Kiegyensúlyozott szupernaturalizmus a cél.

Karizmák és keresztény beavatás
A Biblia szerint a karizma phanerószisz tu pneumatosz, a Lélek megnyilvánulása, manifesztációja (1Kor 12,7). Egyfelől tehát természetfölötti ajándék, másfelől azonban megjelenik az érzékelhető világban, éspedig nem kizárólag az egyházi struktúrák megszabott működésén belül, hanem a Lélek teremtő szabadságának spontaneitásában. E művészi kreativitásnak megfelelően nagyon sok karizma lehetséges. Fundamentalista tévhit, hogy az 1Kor 12,8-10 kilenc karizmája kimerítő listát jelent. Szent Pál másutt is ad fölsorolást a karizmákról (Róm 12,6-8; 1Kor 12,28), és a különböző listák nem egyeznek meg. Éppen a karizmák játékos szabadsága, változatossága zárja ki, hogy egy rövid lista a Lélek valamennyi szabadon osztogatott adományát magában foglalja. Isten végtelenül gazdag, és az ember lehetőségei sem skatulyázhatók. Az is nagyon fontos megállapítás, hogy Pál nem habozik egyházi tisztségeket is a karizmák sorában említeni: ő egyáltalán nem állítja szembe az intézményt a karizmával, ahogy manapság szokás. Csak az emberi gyarlóság miatt válik el a kettő egymástól, hiszen minden egyházi tisztség betöltése a Lélek valamilyen megnyilvánulását kívánja, és a Lélek minden adománya feladatot jelent a Krisztus-testben.
De most nem az egyháztani kérdések elemzése a cél, hiszen a katolikus egyházstruktúra elfogadását gondolatmeneteink feltételezik. Inkább a karizmák elnyerésének hitéleti kontextusára szeretnénk fényt deríteni. Már láttuk, hogy a Szentlélekben való megkeresztelkedés, amit a keresztény beavatás (kiemelten: a bérmálás) hatékony kegyelmével azonosítottunk, a Szentírásban ismételten karizmatikus tapasztalattal (nyelvek, prófétálás) jár együtt. Azt is tudjuk, hogy a mai bérmálkozók többnyire nem mutatnak ilyen jelenségeket. Melyik tapasztalat a normatív, és melyik a rendellenes? Nem egyik vagy másik karizmával kapcsolatosan tesszük föl most ezt a kérdést, hanem a karizmákról általában.
Tertullianus így beszél az újonnan megkereszteltekhez, akik éppen feljöttek a keresztelő medence vizéből: „Tehát, ti áldottak, akikre Isten kegyelme vár, mikor az új születésnek ebből a szentséges fürdőjéből feljöttök, és először tárjátok ki kezeteket testvéreitekkel együtt Anyátok házában, kérjétek az Atyától, kérjétek az Úrtól, hogy szálljon alá a kegyelem öröksége, a karizmák osztogatása; kérjetek, mondja, és kaptok; mert kerestetek és találtatok, zörgettetek és ajtót nyitottak nektek” (A keresztségről XX,5). Nincs kétség afelől, hogy ez a kiemelkedő egyházi író a II. évszázad végén teljesen normálisnak tekintette a karizmák kérését a keresztény beavatással egyidejűen (ami a bérmálást is magában foglalta, bár ezt itt a szöveg nem emeli ki; az Anya háza az Eucharisztia bemutatásának helye). Az Ókeresztény Írók sorozat fordítása elkerüli a karizma szó használatát a magyar szövegben, de a latin eredetiben pontosan ez áll: petite de Patre, petite de Domino peculia gratiæ, distributiones charismatum subiacere. A peculium örökrészt jelent. Tertullianus úgy tekintette a karizmatikus adományokat, mint Isten gyermekeinek örökségét, amelyet ugyan ajándékba kapunk, de amelyre mégis biztosan számíthatunk.

McDONNELL, K. - MONTAGUE, G.: Christian Initiation and Baptism in the Holy Spirit. The Liturgical Press, Collegeville, Minnesota, 1991. 98. o.

TERTULLIANUS Művei. Ókeresztény Írók 12. Szent István Társulat, Bp. 1986. 186. o.

Ellene lehet vetni a hely bizonyító erejének, hogy Tertullianus montanista volt, olyan eretnekség híve, amely túlzott szerepet adott a karizmáknak az egyházi tekintély rovására. Valószínű azonban, hogy A keresztségről szóló mű 206 előtt keletkezett, márpedig a szakemberek szerint Tertullianus írásaiban csak 207-től jelenik meg a montanizmus hatása. Az idézett sorokat feltehetően katolikus korszakában írta.
Nem tudjuk természetesen, hogy milyen karizmákra gondol Tertullianus. A kifejezést használták szűkebb és tágabb értelemben. Meg kell azonban ismételnünk: vizsgálódásunk általában a karizmákra vonatkozik, és nem azt próbáljuk igazolni, hogy a nyelvek adománya vagy valamilyen más konkrét karizma tartozik szükségképpen a beavatási szentségek hatásához. Amit bizonyítottunk, ennyi: Tertullianus szerint a hívő, keresztsége és bérmálása alapján, indokoltan kér Istentől karizmákat, számíthat kérése meghallgatására.
Mindazonáltal nem szabad arra gondolni, hogy karizmákról csak valamilyen elvont általános értelemben eshet szó a II. század végének Egyházában. Hiszen Szent Ireneusznál megtaláljuk az állítást, hogy az apostoli egyház karizmái nem ismeretlenek az ő korában sem. „Hallunk az Egyház sok tagjáról, akiknek prófétai adományai vannak, akik a Lélek által mindenféle nyelveken szólnak, akik az emberek titkos gondolatait az ő javukra napvilágra hozzák, akik magyarázzák Isten misztériumait” – olvassuk a szent lyoni püspök főművében (Az eretnekségek ellen V 6,1). Máshol: „Lehetetlen elszámlálni a karizmákat, amelyeket szerte a világon az Egyház kapott Istentől” (uo. II 32,4). Ireneuszt az a szándék vezette, hogy – szemben az eretnek felfogással – kimutassa: a Szentlélek működésének egyetlen hiteles helye a katolikus Egyház. „Ahol az Egyház, ott van Isten Lelke; ahol Isten Lelke van, ott az Egyház és minden kegyelem”. Vanyó László professzor így jellemzi Ireneusz tanítását: „A karizmák az üdvözítő Isten olyan adományai, melyeket mindenki megkaphat. Ha a Szentlélek működésének igazi tere az egyház, akkor abból az egyház igazi pneumatikus karaktere is következik.” Ireneusz álláspontja szerint tehát az Egyház alapvetően karizmatikus közösség, hozzátartozni egyértelmű azzal, hogy belépünk a Lélek megnyilvánulásainak közegébe.

McDONNELL - MONTAGUE i.m. 169-170. o.

Uo. 170. o.

Uo. 171. o.

VANYÓ László: Az ókeresztény egyház és irodalma. Ókeresztény Írók 1. Szent István Társulat, Bp. 1980. 322. o.

Poitiers-i Szent Hilarius a 360-as években készült Értekezések a zsoltárokról c. művében a 65(64). zsoltárban szereplő vizet a Szentlélek jelképeként magyarázta, kapcsolatba hozva Jn 4,14 és 7,39 kijelentéseivel. „Elárasztanak bennünket a Lélek adományai” – írja. – „Az életnek az a forrása, amely Isten patakja, fölfakad bennünk ... A Szentlélek folyónak van mondva. Amikor elnyerjük a Szentlelket, megrészegülünk ... Mi, akik újjászülettünk a keresztség szentsége által, hatalmas örömet tapasztalunk, amikor a Szentlélek első jelentkezését érezzük magunkban ... Kezdünk betekinteni a hit misztériumaiba, képesek vagyunk prófétálni és bölcsességgel beszélni. Állhatatosak leszünk a reményben, és megkapjuk a gyógyítás ajándékait. A démonok engedelmeskednek hatalmunknak.” Mintha csak a pünkösd-mozgalom egyik írását olvasnánk! Hozzá kell tenni, hogy Hilarius máshol is bőségesen tárgyalja a karizmákat. Amit leír, nem elszigetelt élménybeszámoló. Általánosít. A karizmatikus tapasztalat nem tekinti rendkívüli esetnek.

McDONELL - MONTAGUE i.m. 148-151. o.

Keleten Jeruzsálemi Szent Kürillosz, akinek a keresztény beavatásra előkészítő katekézisei 350 körül keletkeztek, a beavatást kimondottan a Szentlélekben való keresztségnek nevezi, s arra biztatja a megkeresztelkedőket, hogy „mindenki készüljön elő a mennyei adomány fogadására”, amin a próféciát érti (Kat 17,19). „Akik most fognak megkeresztelkedni a Szentlélekben”, azoknak nagy várakozással kell készülniük (Kat 16,6). Isten „mindenféle karizmákat fog ajándékozni nektek” – biztatja hallgatóit (Kat 17,37). Ismételten hivatkozik 1Kor 12-re, a számunkra legszokatlanabb karizmák bibliai listájára, anélkül, hogy a rendkívülire koncentrálna. „Kürillosz nem entuziaszta, akit csak a karizmatikus rendkívüliségek, egzaltált csúcsélmények, zavarba ejtő csodák, tömeges ördögűzések érdekelnek. A karizmák között, amelyeket a keresztelendőknek említ, ott van a böjtölés, tisztaság vagy szüzesség, vértanúság, alamizsnálkodás, szegénység, ördögűzés, bölcsesség, értelem, segítőkészség, kormányzóképesség. Kürillosz tehát nem vall szűk, szektás nézetet a karizmákról. Az újszövetségi szóhasználat változatosságát tükrözi vissza, beleértve a prófétai karizmákat is.” Kilian McDonnell számos idézettel bizonyítja, hogy Kürillosz nem csupán a bibliai szövegekre alapozott elméleti tanítást adott, hanem az Egyházban élő gyakorlatra készített elő.

Uo. 166-167. o.

Uo. 190-193. o.

Nem kívánom túlhajtani az argumentációt. Kétségtelenül nyomon követhető az ókori Egyházban a karizmák „visszavonulásának” folyamata is. Így Szent Ágostonnál megtalálható az a nézet, hogy a gyógyítás adománya csak a kereszténység kezdetén adatott, de már az ő korában sem folytatódik. Igaz, Ágoston később kénytelen volt visszavonni ezt a vélekedését. A 420 körüli években így ír: „Ráébredtem, milyen sok csoda történik napjainkban, olyanok, mint a régi csodák. Milyen kár volna, ha engednénk veszendőbe menni az isteni erő e csodáinak emlékezetét a nép között! Mindössze két éve kezdtük el nyilvántartásukat itt Hippóban, és már amikor ezeket írom, majdnem hetven bizonyított csodánk van” (De civitate Dei XXII,8). Tehát még a rendkívüli karizmák se vonultak vissza egészen. Ez nem is történt meg soha az Egyház történelmében, hiszen minden korból ismerünk csodás gyógyulásokat. A „visszavonulás” nem az Egyházból történt, hanem inkább a beavatás kontextusából. Kereszténynek lenni és karizmatikusnak lenni kezdett két különböző fogalommá válni. A fenti idézetekből – amelyekhez sok mást lehetne hozzátenni – nyilvánvaló, hogy a legrégibb hagyomány szerint az Egyházba való belépés egyúttal belépés a keresztény egzisztencia karizmatikus dimenziójába is. Ez az összefüggés az, ami fokozatosan fölszámolódik. A keresztényüldözések megszűnésével a megkeresztelkedés már nem halálos kockázat, sőt lassan politikai érdekké lesz. A szokatlan átmegy a magától értődőbe, a drámai a közönségesbe. A gyermekkeresztség mindinkább általánossá válik. A középkori Európában már egészen más dolog kereszténynek lenni és megint más dolog mélyről jövő elhatározással Krisztus mellett dönteni. Az előbbi társadalmi adottság, az utóbbi egyre inkább az aszkéták, a szentség útját választók, a szerzetesek, a misztikusok megkülönböztető jegye. Csak egy ilyen döntés „oldja ki”, szabadítja föl a karizmatikus dimenziót. Ami mindenkié volt, látszatra privilégiummá szűkül. A „Szentlélekben való megkeresztelkedés” nem játszódik le a beavatási szentségek vételekor, hanem csak akkor, amikor a lélek megérett az önmagát Istennek ajándékozó döntésre.

McNUTT, Francis: Healing. Ave Maria Press, Notre Dame, Indiana, 1974. 298-299. o.

Baj ez? Úgy vélem, történetietlen gondolkodás volna kifogásolni a fejlődés egészét, még ha egyes visszaéléseket kritikával illetünk is. Isten beletestesült történelmünkbe, a középkorba is, Egyházán keresztül. De az újkor – éppen mert fölismerte a történetiség szerepét a hívő közösség életében – észre kell, hogy vegye: a karizmák elnyerésének eredeti kontextusa a beavatási tapasztalat.

A rendes, a rendkívüli és a szokatlan
Aki fejcsóválva olvasta az előző fejtegetést, jól teszi, ha most megkérdezi magától: mit ért voltaképpen karizmán? Nagyon sokszor tetten érhető az a szóhasználat, amely kizárólag a Szentlélek rendkívüli adományait nevezi karizmának. Ha karizma, legyen megcáfolhatatlanul természetfölötti, legyen emberi erővel megvalósíthatatlan, haladja meg a természet törvényeit, legyen csoda. Viszont a most lezárt patrisztikus utalásokkal kapcsolatban (Szent Ágostonét kivéve) hangsúlyoznunk kell, hogy a karizma szó használata meglehetősen tág és átfogó. Nem egyik vagy másik karizmára és nem okvetlenül csodákra vonatkoztak megfontolásaink. A csoda valami kivételeset, megdöbbentőt, a természetes lehetőségeket meghaladót jelent. Gondolatmenetünk során a karizma szót úgy használtuk, ahogy a II. Vatikáni Zsinat használta: magában foglalja a rendkívüli adományokat is, de az egyszerűbbeket és elterjedtebbeket is, a „rendes” karizmákat. Ezeket sem mind csak a hierarchia kapja, hanem a világiak is. „Ezeknek a kegyelmi adományoknak, még az egyszerűbb karizmáknak az átvételéből is, származik mindenegyes hívőnek az a joga és kötelessége, hogy ezeket az emberek javára s az Egyház építésére fordítsa az Egyházban és a világban. Történjék ez a Szentlélek-adta szabadsággal, aki 'ott fúj, ahol akar' (Jn 3,8), és egyszersmind szent közösségben Krisztusban testvéreikkel, főképpen pedig lelkipásztoraikkal, akikre tartozik, hogy megítéljék: igaziak-e a kegyelmi adományok, rendezett módon történik-e felhasználásuk” – tanítja a világiak apostolkodásáról szóló zsinati dekrétum. Nem lehet tehát a „rendes” karizmákat mindenestül azonosítani az „intézményes” karizmákkal. Az intézmény dolga, hogy rendezze és ellenőrizze a karizmák működését, amelyeket minden hívő kap, ha nem tér ki „joga és kötelessége” elől. Természetes, hogy a legtöbb karizma nem rendkívüli, csodás jelenség. A rendkívüli fogalmába eleve beletartozik a kivételes jelleg.

Apostolicam actuositatem 3.

Tegyük föl, hogy egy festő veleszületett tehetséggel és jó technikai felkészültséggel rendelkezik falfestmények készítésére. Ez önmagában természetes képesség. Amennyiben adottságát arra használja, hogy egy színház falait dekorálja vele, megmarad természetes határain belül; sőt vissza is élhet képességével, ha mondjuk erkölcstelen képeket fest. De ha festőnk egy keresztény templom falfestményeinek elkészítésére kap megbízást, a feladat természetfölöttivé válik. A festőnek ábrázolnia kell – tegyük fel – azt a jelenetet, amelyben a föltámadt Jézus megmutatja sebhelyeit Tamás apostolnak. A pillanat, amikor Tamás hite megszületik, hitre szólítja a kép nézőjét. A festő természetes művészi adottságával eleget tehet a feladatnak, méghozzá magas színvonalon, akkor is, ha ő maga nem hívő. Isten a hitetlen festő által alkotott képet is fölhasználhatja kegyelmi művének eszközéül, ha úgy tetszik neki; hiszen egy havas hegycsúcsot vagy egy távoli csillagképet is fölhasználhat, pedig azok önmagukban közömbös, élettelen tárgyak. De tegyük föl, hogy a festő hisz. Tegyük föl, hogy a festő tudatosan akarja a természetfölötti célt: életre kelteni az evangéliumi jelenetet a kép nézőiben. Olyan környezetet akar biztosítani a hit gyakorlásához, amely maga is hitet ébreszt. Ennek érdekében imádkozva végzi munkáját. Nemcsak természetes képességeit használja föl a festésben, hanem a Szentlélek kegyelmét is. Ami adottsága van, azt a Szentlélek rendelkezésére bocsátja. A kép, ami így készül, nemcsak a festő művészi tehetségét juttatja kifejezésre, hanem személyes hitét is. Azt a Jézust ábrázolja, akit a festő is szívében hord, és azt a Tamást, akinek ébredő hitét a művész személyes átélésben ízleli újra. Az így készülő kép magán fog hordani egy sajátos, áhítatra indító jelleget, valamit, amit sem a festés technikai kategóriáiban, sem a művészet kategóriáiban nem lehet kielégítően elhelyezni: a festő hitének sugárzását. Ezt úgy is kifejezhetjük, hogy a festmény karizmatikus jelenség, és a festő a „falfestés karizmáját” kapta. Ez nem azt jelenti, hogy szebben festett a legnagyobb mestereknél vagy többet produkált művészileg, mint amit természetes adottságai lehetővé tettek. Azt jelenti, hogy emberi képességeit áthatotta a Szentlélek, s így a festés műve, bár teljességgel a festőnek tulajdonítható, egyúttal a Szentlélek műve is.
Lehet ilyen képeket festeni? Hadd említsem – anélkül, hogy valami sokat értenék a festéshez – Fra Angelico nevét. De talán a festésnél jobb példákat is lehet találni. Egy hitoktató, akinek jó természetes adottságai vannak a gyerekekkel való foglalkozáshoz, e képességeit a Szentléleknek átadva természetfölötti adottsággal, karizmával bír a hitoktatáshoz, anélkül, hogy valami rendkívülit produkálna. Karizmája lehet egy hívő asszonynak az, hogy abortuszt fontolgató lányokat, asszonyokat el tud téríteni szándékuktól. Karizmája lehet egy szociális munkásnak, hogy állást tud találni a munkanélkülieknek. Karizmája lehet egy egyházközségi pénztárosnak a pénz természetfölötti okossággal való kezelése. Aquinói Szent Tamás zseniális elméjét – ami természetes adottság – áthatotta a Lélek ereje, s így a bölcsesség és a tanítás karizmáját formálta ki benne. Karizma lehet a vendégek szerető fogadása; számos karizmát igényel a családapa és családanya hivatása, ha azt keresztény szellemben, Szentlélektől áthatva akarják gyakorolni. Röviden: ahol valaki természetes képességeit a Szentlélek rendelkezésére bocsátja, azok természetfölötti képességgé, karizmává lesznek, anélkül, hogy ebben valami rendkívüli, csodás elemnek kellene lennie.
Gondoljuk meg: gratia supponit naturam, a kegyelem föltételezi a természetet. Jézus nem üres korsókba teremti bele a bort, hanem vízzel tölteti meg azokat, és a vizet változtatja borrá; a kenyérszaporításkor is meglévő kenyerekből indul ki. Még e rendkívüli karizmáknál is jelen van már egy természetes mag, amiből az isteni erő kiformálja a természetfölötti eredményt. A természetfölötti nem azonos a semmiből való teremtéssel, hanem újjáteremtés, a meglévő tökéletesítése, fölemelése. Ne mondjuk tehát, hogy nem karizmatikus adomány az, ami nem rendkívüli! Amit a Teremtő alkotott, azt ugyanaz az Isten mint megszentelő beépíti a természetfölötti rendbe, az új teremtés rendjébe. Ha ez a beépítés már megtörtént, a kegyelmi rendben mozgunk, a természetes adottságok természetfölötti értéket nyertek, akkor is, ha semmi kivételes hatást nem produkálnak. A természetfölöttiség önmagában elég. A Szentírás karizmatikus, inspirált mű, bár magán hordja az emberi szerzők korlátainak bélyegét. Így van ez minden téren. A Szentlélektől áthatott természet már természetfölötti, a Szentléleknek kiszolgáltatott természetes adottság már karizma.
Időnként aztán, mivel a Teremtő Lélek szuverén módon cselekszik, a természetfölöttiség markánsan megnyilvánul. A cselekvő túllépi önnön határait. Péter meggyógyítja a bénát (ApCsel 3,1-10), Avilai Szent Teréz életre imádkozik egy halott kisfiút, Vianney Szent János olvas gyónói lelkében, Padre Pio két helyen van egyszerre... Semmi kétség, ezek hiteles esetek; semmi kétség, joggal nevezhetők rendkívüli karizmáknak, vagy ha úgy tetszik, csodáknak. De arról sincsen semmi kétség, hogy ezek a rendkívüli karizmák sokkal ritkábban fordulnak elő, mint a rendesek. Egyúttal sokkal váratlanabbak is. Van ígéretünk, hogy történni fognak ilyen jelek (Mk 16,17-18), de arra nincs, hogy hol, mikor és milyen gyakran fognak történni. Ez indokolja a zsinat figyelmeztetését, hogy ne törekedjünk rájuk vakmerően. Nem jelenti azonban ez, hogy egyáltalán nem szabad csodáért imádkozni. Ha így volna, elítélnénk az ősegyházat is, amiért az Írás szerint így imádkozott: „Nyújtsd ki kezedet, hogy gyógyulások menjenek végbe, jelek és csodák történjenek szent szolgád, Jézus nevében” (ApCsel 4,30). Úgy gondolom, a jelekkel és csodákkal pontosan úgy állunk, mint a Szentlélek örömével: nem szabad őket önmagukért kérni, de szabad a hit növekedése, az evangélium terjedése érdekében. Szabad tehát kellő okból csodáért is imádkozni, de nem vakmerően, hanem Istenbe vetett bizalommal, nem elbizakodottan, hanem alázatosan, Isten akaratát a magunké fölé helyezve.
Amire viszont okvetlenül törekednünk kell, az a rendes karizmák elnyerése és használata. Ez feltétlenül aktív tevékenységet igényel a karizmák befogadója részéről. Gondoljunk csak fenti példáinkra: ha a festő meg se próbálna festeni, ha a hitoktató csöndben ülve várná a hitoktatás karizmájának leszállását az égből, ha az abortusz ellen dolgozó asszony nem keresné aktívan a megmentendőket... Nem, képtelenség a karizmákat passzívan várni. Ez azt jelentené, hogy igazából nem várjuk őket, mert így biztosan nem kapjuk meg egyiket sem. Ami pedig a rendkívüli karizmákat illeti, azok se szoktak előzmények nélkül hullani a mennyből, hanem a rendes karizmákat folytatják a természetes adottságok határain túlra. Őszintén megvallva, nem is tudjuk igazán, hogy hol végződnek természetes lehetőségeink és hol kezdődik a csodák birodalma. Lehetséges, hogy elvileg nincs is ilyen határ, mert a természet megismerése elvileg lezáratlan, és a fizikai törvények abszolút érvényessége vitatható. A csodát véleményem szerint nem abból kiindulva kell definiálni, hogy a természet törvényeinek áthágását jelenti, hanem egyszerűen úgy, hogy minden ésszerű kételyt kizáró jele a természetfölötti erő működésének. Hogy egy pénztáros jól kezeli a pénzt, az meggyőz természetes képességeiről, de nehéz fölfedezni benne a természetfölötti elemet, még ha valósággal jelen van is (azt hiszem, Bosco Szent Jánosnak például valóban volt karizmája a pénzhez; amikor a pápa megakadt egy templom építésében, őrá bízta). A pszichológiai magyarázat elegendőnek tűnik. De amikor Don Bosco ételt szaporított, az már mégiscsak minden ésszerű kételyt kizáró jel volt, ha elméletileg akadékoskodhatunk is valamilyen ismeretlen természeti erő feltételezésével! Nem az embertől független természeti törvényből kell kiindulni a csoda értelmezésében, hanem a teremtett valóság jelszerűségéből. Ahol a teremtés mint Isten jele egyértelműen túllép önmagán és nyilvánvalóvá teszi Isten személyes, szuverén beavatkozását, ott joggal beszélünk jelekről és csodákról. De kár volna túlságosan belebocsátkozni ezekbe az elméleti spekulációkba. Maradjunk annál, hogy a gyakorlatban meglehetős világossággal különbséget tudunk tenni rendes és rendkívüli karizmák között; az utóbbiak Isten meglepetésszerű beavatkozásai, az előbbiekre azonban minden kereszténynek törekednie lehet és kell. A választóvonal meghúzása nem a mi dolgunk. A mi dolgunk az, hogy képességeinket átadjuk a Szentléleknek. Isten, amikor úgy tetszik neki, rendkívüli szintre emeli a hétköznapi karizmákat. Nekünk azokra a számunkra hozzáférhető karizmákra kell törekednünk, amelyek nélkül nem tudjuk építeni Krisztus testét, nem tudunk hatékonyan tanúskodni a Föltámadottról.
Minden keresztény karizmatikus? Ha a rendkívüli karizmákra gondolunk, nyilvánvaló, hogy nem. De a szó bibliai-patrisztikai-zsinati értelmében, mely a rendes karizmákat is magában foglalja, minden kereszténynek karizmatikusnak kell lennie. Aki nem az, az passzív keresztény: földbe ássa a talentumot (Mt 25,14-30). Ez a megállapítás azonban korántsem jelenti azt, hogy minden kereszténynek csatlakoznia kell valamilyen mozgalomhoz, vagy nyelveken kell szólnia, esetleg a levegőben lebegnie vagy vízen járnia. Azt jelenti, hogy minden kereszténynek át kell adnia magát a Szentléleknek, és gyümölcsöztetnie képességeit Isten országában.
Az a fogalmi káosz, amely napjainkban a „karizmatikus” szóval kapcsolatban felidéződik, jelentős mértékben csökkenne, ha mindig szem előtt tartanánk a rendes és rendkívüli karizmák közötti, elméletileg talán kicsit homályos, de gyakorlatilag nagyon is éles különbséget. Erre a megkülönböztetésre mind a karizmatikus megújulás résztvevőinek, mind ellenzőinek nagy szüksége volna. S még egy további distinkciót is nagyon ajánlok: a rendkívüli világos megkülönböztetését a szokatlantól. Ha a negyednapos halott kisétál sírjából, az rendkívüli is, szokatlan is. De ha valaki „én”-formában mondja el az imádság közben Istentől nyert sugallatait (pl.: „Én, az Úr, kérlek benneteket, legyetek állhatatosak a megpróbáltatásban...”), az szokatlan ugyan a mai vallási kultúrában, de egyáltalán nem rendkívüli. Bensőséges imádság közben szoktak olyan gondolataink támadni, amelyekről feltételezhetjük, hogy Istentől jönnek. Ha ezek másokat is érintenek, nincs semmi különös abban, hogy másokkal is közöljük őket. Hogy ezt nem harmadik személyben, hanem „prófétai műfajban” tesszük, az semmiképpen nem rendkívüli jelenség, pusztán fogalmazás kérdése. Ha tehát az egész dolog természetfölötti, a Szentlélektől származó, akkor sincs benne semmi, ami igényt tarthatna a „rendkívüli” jelzőre. Rendkívüli az, ha Isten szavai ellenállhatatlan erővel, félreismerhetetlenül vésődnek az ember tudatába, úgy, hogy képtelen elfelejteni őket vagy kételkedni bennük. Ez már több, mint amire a puszta fantázia képes; de még itt is lehetséges tévedés. (Avilai Szent Teréznek sok prófétai jövendölése teljesült, de volt köztük téves is.) Tehát egy olyan jelentős karizmának is, mint a prófétálás, van rendes és rendkívüli fokozata, s ezek közül a rendes sokkal gyakoribb. Milyen sok félreértés szűnne meg, ha nem tévesztenék össze minduntalan a szokatlant a rendkívülivel! S éppen a prófécia az a karizmatikus jelenség, amellyel a legjobban vissza lehet élni. Így történt Montanosz prófétai-rigorista-eszkatologikus mozgalmával is (II. század), amelyben nem az volt a hiba, hogy karizmákkal éltek, hanem hogy helytelenül éltek velük. A prófétálással könnyen saját gondolatainkat tüntethetjük föl Isten gondolataként – akár teljes jóhiszeműséggel – , és ilyenkor a démoni erők sem mulasztják el, hogy a dolgot visszájára fordítsák... Ha azonban nem abszolutizáljuk a karizmát, hanem tudatában maradunk annak, hogy a történésben – még ha Istentől való is – mindig benne van maga az ember, a próféta személyisége, akkor sokkal könnyebben eleget tehetünk a lelkek megkülönböztetése karizmatikus feladatának: „Szeretteim, ne higgyetek minden léleknek, hanem vizsgáljátok meg a lelkeket, hogy Istentől származnak-e, mert sok hamis próféta rontott a világra” (1Jn 4,1). A prófétáló személy szabadon, saját elhatározásából, tudatának kontrollját gyakorolva beszél, nem valamiféle transzban. Felelős azért, amit mond: nem háríthatja a Szentlélekre a felelősséget. „A prófétaság lelke alá van vetve a prófétáknak” (1Kor 14,32). Semmi sincs a Szentlélektől, ami ellenkezik Krisztus Egyházának hitével, és semmi sincs a Szentlélektől, ami az ember tisztulatlan lényéből indul ki. „Ha pénzt kérne, hamis próféta” – ítéli meg a vándorprófétát a Didakhé. Hisztérikus, zavaros személyiségből sem fakadhat az igazság élő vize. Pedig mennyire szeretnek a hisztérikusok prófétálni! Semmi okunk, hogy levett kalappal hallgassuk őket. Rendes jelenséggel állunk szemben, helyén van a józan kritika. De ez a kritika nem jelentheti a karizma elvi elutasítását. Ellenkezőleg, Isten szava így biztat: „Törekedjetek a prófétálásra!” (1Kor 14,39).

Didakhé XI,6. In: VANYÓ László: Apostoli atyák. Ókeresztény Írók 3. Szent István Társulat, Budapest, 1980. 98. o.

Zeér sám, zeér sám
Amikor ezeket írtam, frissen jelent meg a prófétálás ajándékáról Bruce Yocum könyve magyar nyelven, ezért megelégedtem azzal, hogy röviden és példaként szóljak erről a nagyon fontos karizmáról. Más a helyzet a glosszolaliával, a nyelvek adományával. Mivel az Apostolok Cselekedeteiben ismételten szó esik róla a Szentlélek elnyerésével kapcsolatban, szükséges az elvi tisztázás. Miben áll ez az ajándék, hogyan nyerhető el, mi a valódi értéke?

YOCUM, Bruce: A prófécia. Marana Tha, Bp. 1992.

Mint már a mormonok nyelveken szólásával kapcsolatban említettem, nincs rá okunk, hogy a glosszolalia jelenségét specifikusan kereszténynek tartsuk. Érthetetlen szövegek könnyen előfordulhattak a pogány sámánok ajkán. Nagyon valószínű, hogy az ószövetségi nabi-mozgalomtól sem volt idegen a jelenség. A nabik (próféták; a szó etimológiája vitatott) „izgatott külsején (1Sám 19,20-24) a kananeus környezet hatása érződik... A nabi címet egyébként nem tartották fenn Jahve igazi prófétái számára: mellettük vannak Baal nabijai (1Kir 18,22); vannak olyan emberek is, akik a prófétaságból mesterséget csináltak, de anélkül beszéltek, hogy Isten indította volna őket (1Kir 22,5k).” Létezett tehát egy vegyes nabízmus, amely ismert volt a pogány vallási kultúrában, de amelyet a Jahve-kultusz képes volt adoptálni. Ebben eksztatikus elemek bukkannak föl: „Amikor belépsz a kapun, egy sereg prófétával találkozol, akik a magaslatról jönnek lefelé. Előttük zeng majd a hárfa, a dob, a furulya és a cintányér, ők maguk meg prófétai révületben lesznek. Akkor az Úr Lelke rád száll, úgyhogy te is prófétai révületbe esel és más emberré változol” (1Sám 10,5-6). Ez a „más emberré változol” nagyon emlékeztet a táltosok „elrejtőzésére”, a sámáni eksztázisra. A „prófétai révületbe esel” fordítás mégse egyértelmű visszaadása az eredeti szövegnek; inkább – eléggé hazárd – parafrázisról van szó. A héber szövegben egyetlen ige áll (írjuk le így magyarul: nábá), amely a nabi főnévvel azonos gyökből van képezve. Görögre így fordítják: prophéteuein, „prófétáskodni”, „prófétálni”. Hogy miben áll a prófétáskodás, azt a .szöveg nem árulja el. A próféta „prófétál”, a héber szót alakítva a nabi „nabizik”. A révület szó az eksztatikus viselkedést emeli ki, de a „nabizás” nem korlátozódik erre. Gondoljunk Eldad és Medad esetére, akik szintén „nabiznak” a hetven vénnel együtt, s Mózes azt kívánja: „Bárcsak az egész népet nabivá tenné, s kiárasztaná rájuk Lelkét az Úr!” (Szám 11,29). Csak nem olyan óhajt akar a szerző Mózes szájába adni, hogy az egész nép levetkőzve fetrengjen, mint Saul Rámában, a próféták házában (1Sám 19,24)? Valami áhítatosabb elemet is föltételezhetünk, hiszen Joel e mózesi kívánság teljesedését jövendöli meg: „Kiárasztom Lelkemet minden testre, fiaitok és leányaitok jövendölni ('nabizni') fognak...” (Jo 3,1). A magyar fordítás ugyanazt az igét fordítja itt jövendölésnek, amit máshol prófétai révületbe esésnek adott vissza. Joel szavai a keresztény pünkösdben teljesednek be. Az ószövetségi nabi-mozgalom pozitív elemei az Egyházban élnek tovább az Úr eljöveteléig.

Biblikus Teológiai Szótár, Róma 1976. „Próféta” címszó, 1109-1110.

Úgy gondolom, azt kell elfogadnunk, hogy a „nabizás” összetett jelenség, amelyben a sámánszerű eksztázis nem kizárólagos elem. Helyet kap az ének, a kötetlen istendicsőítés, az isteni szó prófétai közlése (ami nem okvetlenül a jövendőre vonatkozik), és – úgy vélem – a glosszolalia ís. Ezt egy izajási hely látszik bizonyítani. A prófétizmus nemesebb ágához tartozó Izajás keserűen szól a részeges nabikról Izraelben, többek között az értelmetlen szavak mondásának elégtelenségét hangoztatva:
    Kit akar az ilyen tudásra tanítani?
    Kinek akarja kifejteni a kinyilatkoztatást?
    A csecsemőknek, akiket éppen elválasztottak,
    akiket csak most vettek el anyjuk kebelétől.
    Ilyeneket mondogatva:
    „Szav laszav, szav laszav,
    kav lakav, kav lakav,
    zeér sám, zeér sám.”
    Igen, ilyen dadogó szavakkal
    és idegen nyelven szól majd e néphez Ő,
    aki így beszélt hozzájuk:
    „Ez a nyugalom, hagyjátok az elfáradtat megnyugodni.
    Ez a megnyugvás.”
    De ők nem akarták meghallani,
    ezért így szól hozzájuk az Úr:
    „Szav laszav, szav laszav,
    kav lakav, kav lakav,
    zeér sám, zeér sám.”
    Hogy útjukon hanyatt essenek,
    összetiporják őket, tőrbe akadjanak,
    és fogságba jussanak.
    (Iz 28,9-13)

Ez a szöveg, úgy tűnik, ironikusan beszél a glosszolaliáról, egy olyan helyzetben, amikor az erkölcsi változás sürgetése lett volna az igazi prófétai feladat. Nehéz tehát kétségbevonni, hogy az érthetetlen nyelven szólás jelensége ismert volt a nabi-mozgalomban. Pál apostolnak is eszébe jut ez az izajási részlet, amikor a korintusiaknak magyarázza a nyelvek adományának helyes értékelését és használatát (1Kor 14,21).
Ez a vallástörténeti háttér kiábrándítóan hathat azokra, akik a nyelvek adományát misztifikálják, mindenáron rendkívüli, csodás tüneményt akarnak látni benne, vagy éppen a Szentlélekben való megkeresztelkedés egyetlen hitelesítő jelét. Jómagam – éppen ellenkezőleg – bátorítónak érzem. A jelenség nem magasabb rendű az érthető beszéd jelenségénél, ellenkezőleg, primitívebb annál. Minden csecsemő mond olyan szavakat, amelyeket kötetlenül alkot, végigpróbálgatva a hangképzés kreatív lehetőségeit, mielőtt megtanul beszélni; a beszélni tudó gyermek is gyakran játszik a hangokkal, maga-alkotta nyelven szólva, amit természetesen ő maga sem ért; a költők is gyakran élnek egy fantázianyelv lehetőségével („Pruttama, kratt, plastremszreg!” - kiáltja Demeter István papköltő a szavakkal kifejezhetetlent.) Ez természetes emberi adottság. Fölhasználható játékos célra, művészi célra, vallási célra; a vallási cél lehet kereszténységen kívüli is. Amikor azonban azt a természetes képességünket, hogy tudunk számunkra sem érthető hangcsoportokat alkotni, kiszolgáltatjuk a Szentléleknek, előáll a nyelvek adománya. A látszólag jelentés nélküli szöveg természetfölötti jelentést nyer: Isten kimondhatatlan misztériumát dicsőíti és az imádás atmoszféráját árasztja magából. Ho lalón glósszé pneumati lalei müsztéria: a nyelven szóló Lélekben misztériumokat beszél (vö. 1Kor 14,2). A nyelven szólás bekapcsolja az imádásba a tudatalattit, hogy kifejezze a Tudatfölöttit: mintegy szavakba önti a Szentlélek „szavakba nem önthető sóhajtozásait” (vö. Róm 8,26). Ez természetfölötti jelenség, mint minden keresztény ima, de nem rendkívüli, nem csodás. Csak a természetes beszélni tudás kell hozzá és a Léleknek való átadottság. A hívő, ha tud beszélni, megkaphatja a nyelvek adományát, föltéve, hogy maga is akarja.

Kéziratban.

Francis Sullivan, a Gregoriana-egyetem professzora, alapos tanulmányt írt az újszövetségi glosszolaliáról. Ebben 1Kor 14-et elemzi behatóan, mivel ApCsel 2, mint már korábban láttuk, a történeti elemek mellett az irodalmi szemléltető eszközök szerepeltetését sem zárja ki. R.H. Gundry álláspontjával vitatkozva Sullivan igazolja, hogy a korintusi nyelveken szólás nem volt valamely nem-tanult létező nyelv használata. Pál ugyanis egyáltalán nem számít arra, hogy valaki természetes úton megérti a nyelvimát, csak arra, hogy Lélekben értelmezi. De nem is csupán artikulálatlan nyögésről, sóhajtozásról volt szó, mert arra nem alkalmazható a görög glóssza szó. A nyelveken szólás nyelvszerű beszéd volt, minden ismert nyelvtől különböző, amely imádságra való, és különösen az egyéni imában építő hatású. Elemzésének eredménye alátámasztja a fent mondottakat.

SULLIVAN, Francis: Charisms and Charismatic Renewal. Servant Books, Ann Arbor, Michigan, 1982. 121-l50.o.

A Szent István Társulat Bibliájában a szóban forgó fejezet állandóan ezt a kifejezést ismétli: „az elragadtatás nyelve”. Ez éppolyan egyoldalú parafrázis, minta nábá ige „prófétai elragadtatásba esik” fordítása. A görög szövegben egyáltalán nem fordul elő az „elragadtatás” szó; csak annyi áll ott: „nyelveken”, „nyelven” szólni. A fordító a nyelveken szólásról alkotott saját elképzelését vitte bele a szent szövegbe. Hogy az ószövetségi nabizmus tartalmazott eksztatikus elemeket, azt láttuk; de ott se kell azt feltételezni, hogy minden nabi levetkőzve fetrengett, mint Saul, akinek állapota Isten büntetése is Dávid elleni gonosz szándékáért. Egyes entuziasztikus-eksztatikus vonások bizonnyal előfordulhattak az újszövetségi Szentlélek-ittasságban is, amire a Szentírás több helyen céloz: a Lélek eufóriája mutat valamilyen hasonlóságot az alkoholos eufóriával (ApCsel 2,13; Ef 5,18). De ez a hasonlatosság nagyon is felszíni. A sobria ebrietas Spiritus (a Lélek józan részegsége), amelyről a liturgia is beszél, nem korlátozza az értelem használatát. A korintusi glosszolaliát Pál világos előírásokkal szabályozza. Hogyan lehetne előírásokat adni annak, aki eksztázisban van? Az elragadtatás állapota és a nyelveken szólás között semmiféle szükségszerű kapcsolat nincs; sőt, a valódi elragadtatás állapotában a beszéd lehetetlen vagy legalábbis nagyon nehéz. A nyelvima ezzel szemben inkább valamilyen túlcsordulása a szavaknak. Ha sokan azt gondolják, hogy a nyelveken szóláshoz egzaltáció, transzállapot, elragadtatás szükséges, ez valószínűleg pszichológiai okokra vezethető vissza. Azok gondolkodnak így, akikben súlyos személyes gátlások élnek, s ezek miatt egyszerűen elképzelhetetlennek tartják, hogy számukra érthetetlen szöveget mondjanak. Teológiai állásfoglalásukat védekező mechanizmusaik diktálják. Az újszövetségi glosszolalia nem tételez föl eksztatikus állapotot, sem az érzelmek valamilyen fölfokozását. Azt tételezi föl, hogy természetes nyelvteremtő képességünket áthatja a Lélek.

Pál apostol egyértelműen tanítja, hogy nem mindenki beszél nyelveken (1Kor 12,30). Ez így volt már az ő idejében Korintusban is, ahol pedig ugyancsak túlzott versengés folyt a nyelvek adományáért. Azóta még inkább így van. Ebben nincs semmi tragikus. A nyelvkarizma nem kötelező, nem szükséges az üdvösséghez, nem szükséges a megszentelő kegyelem állapotához, nem szükséges a Szentlélekben való megkereszteltséghez, és nem szükséges ahhoz, hogy valaki karizmatikus legyen. Viszonylag kis értékű adomány; mint Pál kifejti, a prófétálás sokkal értékesebb (1Kor 14,5). De miközben sietek elismerni ezeket a kétségbevonhatatlan igazságokat, fenntartom elvi álláspontomat: mindenki, aki tud beszélni, elnyerheti a nyelvek adományát, ha kész befogadni Isten Szentlelkét ezen a módon, vagyis kész beszélőképességét gyermeki naivitással kiszolgáltatni a Lélek kreatív működésének. Nem mindenki kész erre, és ezért nem mindenki imádkozik nyelveken, még ha meg is kapta a Szentlelket. De minthogy nincs szó csodáról, a nyelvek adományára aktívan törekedhet bárki, aki kész átadni magát Istennek, és kimondani az első nem-értett hangcsoportot, ami a nyelvére jön. Viszonylag kevesekkel történik meg, hogy a Szentlélek könnyeden, spontánul (nem kényszerítve, de magától értődően) vezeti őket a glosszolaliába. A legtöbb embernek meg kell küzdenie saját ellenállásaival. Gyermekké kell lennünk Isten előtt, hogy átélhessük, mit jelent a Lélek eszközének lenni. Nem véletlen, hogy az Apostolok Cselekedetei által a Lélek-keresztséggel kapcsolatban legtöbbször említett karizma a nyelvek és a prófétálás adománya. A Lélek-keresztség tanúskodásra avat föl, és a tanúskodás nem történhet beszéd nélkül. Beszélőképességünk lefoglalása a Szentlélek által kifejezésre juttatja, hogy lényünk kommunikatív dimenzióját áthatja az evangélium. Persze az evangélium továbbadása érthető beszéddel történik, nem nyelveken (kivéve a rendkívüli nyelvadomány eseteit); de a nyelvek adományának elfogadása olyan, mint egy zsilip felhúzása, hogy Isten dicsőségének lángoló folyama utat találjon szájunkon keresztül. Kisgyermeki, játékos, felszabadító élmény, amely hidat épít lelkünk Istenre nyitott mélye és a külső kommunikáció között.
Miben különbözik a nyelvek adománya az értelmetlen halandzsától? Lingvisztikailag talán semmiben. A Lélek a különbség. Egy hittel mondott Miatyánk különbözik egy pusztán lecke gyanánt fölmondott Miatyánktól, a hittel festett templomi falfestmény különbözik a merőben művészi alkotásként létrehozott falfestménytől. A nyelvima olyan „halandzsa”, amelyből áhítat sugárzik. A fogékony hallgatót a lelkében ébredő rezonancia figyelmezteti a Szentlélek működésére. „Érezni, hogy ez imádság” - mondják. Igen, ez ilyen egyszerű!
Természetesen Istennek joga van többet is adni, hiszen ő a határtalan lehetőségek Ura. A nyelvek adományának rendkívüli változata is létezik: vannak nyelvcsodák. A Szentlélek megadhatja a beszélőnek, hogy olyan létező nyelven szóljon, amelyet sohasem tanult. De csak rajongásig elfogult források állítják, hogy ez gyakori. Ami könnyen előfordulhat, az a nyelvkarizma rendes fokozata. A rendkívüli nyelvkarizma kivételes jelenség, mint a rendkívüli karizmák általában. Nem ajánlható a misszionáriusoknak, hogy nyelvtanulás helyett ezt az ajándékot kérjék a Szentlélektől. A Lélek nem helyettünk, hanem bennünk, velünk, általunk működik.

A nyelveken szólás gyakorlata
Ha a glosszolalia jó dolog, miért gúnyolódik rajta Izajás: „Zeér sám, zeér sám”? Miért szorítja vissza használatát Pál apostol Korintusban?
A bor is jó dolog, de az iszákosság rossz; a szexualitás is jó dolog, de a paráznaság rossz; jó a televízió, de ha rosszra használják, lelkeket mérgez. Jó dolgokkal is lehet helytelenül élni. Ilyenkor föl kell lépni – nem a dolog, hanem annak helytelen használata ellen. Pontosan ezt cselekszi Szent Pál 1Kor 14-ben.
Korántsem a nyelveken szólás ellen beszél! Aki ilyesmit olvasna ki a fejezetből, az egyszerűen figyelmen kívül hagyja ezeket a mondatokat: ho lalén glósszé heauton oikodomei (4.v.): „a nyelven szóló önmagát építi”; theló de pantasz hümasz lalein glósszaisz (5.v.): „kívánom ugyan, hogy mindnyájan szóljatok nyelveken”; eukharisztó tó theó, pantón hümón mallon glósszaisz laló (18.v.): „hálát adok Istennek, mindnyájatoknál többet (vagy: jobban) szólok nyelveken”; to lalein mé kólüete glósszaisz (39.v.): „a nyelveken szólást ne akadályozzátok meg”. Ezek a kitételek ott vannak a sugalmazott szövegben, sokan mégis úgy hivatkoznak erre a fejezetre, mintha az állna benne: „a nyelven szóló önmagát rombolja”, „kívánom, hogy közületek egy se szóljon nyelveken”, „hálát adok Istennek, hogy – veletek ellentétben – én nem szólok nyelveken”, s konklúzióként: „a nyelveken szólást akadályozzátok meg”! Újra és újra figyelmeztetni kell a fejezet elfogult idézőit, hogy a szövegben nem ez áll, hanem éppen az ellenkezője.

Mi kelti azt a látszatot, hogy Pál ellene van a nyelvadománynak? Az a tény, hogy a szóbanforgó fejezetben az apostol alaposan leértékeli a nyelvek adományát – a prófétálás adományához képest. Nyilván megvan erre az oka. A korintusi hívők bizonyára túlságosan hajszolták a glosszolaliát, versengtek benne. A hitben éretlen korintusiak (akiknek életét pártoskodás, szeretetlenség, erkölcsi kilengések, tévtanítások bolygatták) ebben is éretlennek bizonyultak. A nyelveken szólás túlzott gyakorlati fölértékelése elhalványította a krisztusi hitélmény racionális elemeit. Pál apostol az értelem jogait védi, amikor az érthetetlen nyelveken szólást háttérbe szorítja és az érthető nyelven való prófétálást szorgalmazza. Az értelem jogait mindig meg kell védeni az Egyházban mindenfajta irracionalizmussal szemben. Többször megesett velem, hogy valaki arra kért, imában keressek választ problémájára, de nem akarta elárulni, miről van szó, nem az ügy kényességére való tekintettel, hanem mert nem akart befolyásolni. Ez irracionalizmus. Ha nem használom természetadta józan eszemet, hogyan zaklathatom Istent, hogy adja meg a választ „az ismeret szava” formájában? Meg kell tennem mindent, hogy a hittől megvilágított okosság segítségével találjam meg a helyes megoldást, s ehhez a mérlegeléshez kell kérnem a Szentlélek segítségét. Ez a természetes és természetfölötti tényezők helyes egyensúlya. Az irracionalizmus soha nem vezet igazi természetfölöttiséghez, hanem inkább az emberi méltóság lealacsonyításához. Ha mindenki csak nyelveken beszél, a kívülállók bolondnak néznek – érvel Pál (23.v.). Egészen más benyomást kelt a közösség, ha mindenki prófétál! A fejezet fontos tanítása, hogy az istentiszteleten a racionális elem nem iktatható ki és nem szorítható háttérbe. A prófétálás adománya értékesebb a nyelvek adományánál, mert az értelmet is megszólítja. (A prófétálásra való buzdítás azt is elárulja, mennyire akaratlagosnak, az embertől függőnek tekinti Pál az adományok használatát, szemben azokkal, akik szerint csak passzívan szabad várakozni Isten beavatkozásaira.)
„A nyelven szóló önmagát építi” - mondja Pál a 4. versben. (A fordítók szeretnek betoldani egy „csak”-ot, de az nem szerepel az eredetiben.) Lehet-e ebből arra következtetni, hogy a nyelvkarizmának egyáltalán nincs közösségi dimenziója? Nem, mert a magyarázattal kiegészített nyelveken szólást Pál még a korintusiaknak is megengedi; és – ezen túlmenően – azért sem, mert az egyén lelki épülése éppen Pál apostolnak a Krisztus-testről szóló tanítása értelmében szükségképpen építi a közösséget is. Isten misztériumának fogalmon-túli kifejezése mély lelki tapasztalatot oldhat ki nemcsak abban, aki mondja, hanem abban is, aki hallja. Elizeus próféta hárfást kér, hogy inspirációt kapjon a prófétálásra: „S történt, hogy amint a hárfás megpendítette a húrokat, az Úr keze megérintette” (2Kir 3,15). Ha a zene – ez a tipikusan nem-konceptuális kommunikáció – megnyithatja a hallgató lelkét az Úr megtapasztalása előtt, akkor a nem-konceptuális ima, a nyelveken szólás vagy éneklés miért ne tehetne hasonló hatást? A nyelvek magyarázatának karizmája az ilyen hatások egyike. Nem fordítás, hiszen általában a nyelvima sem lingvisztikai értelemben vett nyelv, amelyet le lehetne fordítani. Arról van szó, hogy az egyik személy nyelveken szólása kiold a másik személyben egy olyan lelki tapasztalatot, amelyet ő már érthető beszéddel fejez ki (lehet imádság vagy prófétai üzenet). Ezt Pál engedélyezi Korintusban is, bár csak két-három esetben egy istentisztelet alkalmával, mert rendet akar teremteni. De a korintusiaknak szabott határokon túlmenően azt is állítom, hogy éppen ez az engedmény bizonyítja a nyelvkarizma közösségi dimenzióját, s vele azt is, hogy ha valahol nem történt olyan visszaélés a glosszolaliával, mint Korintusban, akkor nagyon is remélhető, hogy a nyelvkarizma használata még értelmezés nélkül is az Istennel való találkozás eszköze lesz a közösség számára. Mint Elizeusnak a zene, megteremtheti Isten jelenlétének szent és titokzatos atmoszféráját. Csak gondoljunk arra, mennyire visszasírták sokan a népnyelvű liturgia bevezetése után a szép, titokzatos, szentséget lehelő – bár általuk nem értett – latin miseszöveget! Az Egyház bevezette a népnyelvű liturgiát, mert az értelem jogait többre becsülte a szakrális nyelv atmoszférájánál, de azért tudatában van annak, hogy kincset áldozott föl.
1Kor 14 olyan állításait tehát, amelyek szerint a nyelvima nem építi a közösséget és nem szól az értelemhez, abban a kontextusban kell érteni, amelyben elhangzottak: viszonylagosan, a prófétálás adományához képest. Valamit mégis mond a nyelvkarizma az értelemnek: Isten fölfoghatatlanságát. Valamit mégis ad a glosszolalia a közösségnek: a Fölfoghatatlan megvallását. Amit az érthető prófécia mondani és adni tud, azzal a nyelveken szólás természetesen nem versenyezhet.
Ebből következik, hogy a korintusiaknak kötelezően előírt korlátozások csak fegyelmi szabályok, amelyek a konkrét szituációban voltak érvényesek, de amelyeket Pál apostol egyetlen más egyházközségben sem írt elő, mert máshol nem volt rájuk szükség. Alig hiszem, hogy mai, olyannyira racionálissá és merevvé vált templomi istentiszteleteinken szükség volna rájuk! Ma Pál talán azt írná: „Imádkozzatok néha nyelveken is, hogy ne tűnjék úgy, mintha értelmetekkel korlátozni akarnátok Istent!” 1984-ben egy világméretű papi lelkigyakorlat minden szentmiséjén nyelveken énekeltünk az áldozás utáni hálaadásban, a záró misén is, ahol II. János Pál pápával koncelebráltunk a Szent Péter bazilikában. A Szentatya nem tartotta ezt visszaélésnek.
Nem kell tehát 1Kor 14,28 alapján ma is megtiltani a nyelvimát abban az esetben, ha nincs értelmezés. Először is: honnan tudhatnánk, megkapja-e valaki a nyelvek magyarázatának adományát, amíg ki se próbáltuk? Ahhoz pedig először nyelveken kell szólni, csak aztán próbálkozhatunk a magyarázattal. Más volt a helyzet Korintusban, ahol Pál már jól tudta, hogy mindkét karizma elő szokott fordulni. Másodszor pedig – és ez a fő szempont – világos különbséget kell tenni az általános érvényű, minden korra vonatkozó tanítás és a konkrét egyházfegyelmi előírások között. Előbbi változatlan, utóbbi nagyon is változik. Pál apostol korában szeretetlakoma keretében tartották az eucharisztiát, ma szentségi böjtre vagyunk kötelezve. A jeruzsálemi apostoli zsinat előírta az antiochiai pogánykeresztényeknek, hogy ne egyenek vért (ApCsel 15,29), ma nyugodtan fogyasztjuk a véres hurkát. Pál nem engedte meg az asszonyoknak, hogy födetlen fejjel vegyenek részt az istentiszteleten (7Kor 11,3-16), ma ilyen előírás nincs az Egyházban. Amit Szent Pál apostol mint Istentől sugalmazott tanító leír, az érvényes a történelem végégig; amit viszont mint egy konkrét akkori egyházi közösség elöljárója ír elő, az csak a konkrét akkori közösséget kötelezi. Minket csakis akkor, ha a mi mai egyházi elöljáróink is ugyanazt írják elő. Minden ellenkező felfogás fundamentalista. Protestáns testvéreinknél ez még érthető volna, de katolikusoknál gyanús, ha hirtelen ennyire ragaszkodni kezdenek a betűhöz. Egy – a gyengébb nemhez tartozó – kritikusa a nyelveken szólásnak fölöttébb hangoztatta Pálnak azt a követelését, hogy magyarázat nélküli nyelvima ne legyen a közösségben. Milyen jó volna, gondoltam, ha ahhoz is ilyen szó szerint ragaszkodna, amit ugyanez a bibliai fejezet csak hat verssel később, 1Kor 14,34-ben előír. Ez minden vitának véget vetne! Ott ugyanis az van megírva: „Az asszonyok hallgassanak az egyházakban.” Ha már fundamentalista valaki, legyen következetes.
Minden körülmények között helytelen használata a nyelveken szólásnak, ha ez kiszorítja az intellektust az imádásból és a közösség életéből. Izajás kifakadásai a részeges próféták ellen ezért olyan gúnyosak az érthetetlen szavakkal szemben: „Szav laszav, kav lakav, zeér sám...” Ahol megtérésre kell szólítani a népet és Isten törvényére oktatni, mit használ az irracionális „nabizás”? A népet – Isten ostoraként – idegen hódítók fenyegetik; talán az ő idegen nyelvű beszédjükre céloz a próféta, amikor ezt mondja: „Ilyen dadogó szavakkal és idegen nyelven szól majd e néphez Ő...” (Iz 28,11). Erre a szövegre emlékszik vissza Pál apostol, amikor azon fáradozik, hogy a nyelvadományt leértékelje a prófétáláshoz képest: „Idegen nyelven és idegen ajakkal szólok majd e néphez, de mégsem hallgatnak rám – mondja az Úr” (1Kor 14,21). Az idézet szabad, emlékezetből jön. Utána 1Kor 14 egyik legnehezebben érthető verse következik: hószte hai glósszai eisz szémeion eiszin u toisz piszteuuszin alla toisz apisztoisz, hé de prophéteia u toisz apisztoisz alla toisz piszteuuszin (22.v.): „tehát a nyelvek nem a hívőknek, hanem a hitetleneknek szolgálnak jelül, a prófécia pedig nem a hitetleneknek, hanem a hívőknek”. Úgy tűnik, ez ellene mond annak, ami közvetlenül utána következik: hogy ti. ha hitetlenek lépnek be és mindenki nyelveken imádkozik, ez csak arról győzi meg a belépőket, hogy a hívők nincsenek észnél (tehát nem funkcionál jelként), míg a prófécia meggyőzi őket Isten jelenlétéről a közösségben (tehát jelként funkcionál). Sullivan azt a megoldást ajánlja, hogy a 22. vers dativusait ne részes-, hanem eredményhatározókként értelmezzük. Ez valahogy így lehetne: „A nyelvek nem hívőket, hanem hitetleneket eredményező jelül szolgálnak, míg a prófécia nem hitetleneket, hanem hívőket eredményező jelül szolgál.” Lehet, hogy igaza van, de megoldása erőltetettnek tűnik. Egyszerűbbet is el tudok képzelni. Pál diktálja a levél szövegét, nem látja maga előtt, amit leírt; nyelvi logika helyett képi logika szerint halad. (Zsidó ember fogalmaz, ha görög nyelven is.) Amikor azt állítja, hogy a nyelvek a hitetleneknek szolgálnak jelül, akkor még Iz 28,11-12 lebeg a szeme előtt: a hitetlen nép csak érthetetlen szavakat kap Istentől, és nem tér meg. A következő versben, ahol szinte azt fejti ki, mennyire nem szolgálnak jelül a nyelvek a hitetleneknek, ezt a képet a keresztény közösségbe belépő beavatatlanok képe váltja föl, akik megint csak érthetetlen szavakat kapnak, és persze nem térnek meg. A képek folytonosak és következetesek, ha a nyelv nem is követi plasztikusan ugyanezt a folytonosságot. Nem minden szerző olvassa el az előző mondatot, miközben a következőt fogalmazza! Pál szövegeiben még félbeszakadt mondatokat is találunk, izzó lelke túlárad a nyelvi szabatosság határain. Ám ha képeit követjük, mondanivalóját logikusnak fogjuk találni.

SULLIVAN, Francis: Charisms and Charismatic Renewal. Servant Books, Ann Arbor, Michigan, 1982. 101-102. o.

Ismerte Szent Pál ezt a túláradást a nyelveken való imádkozásból is, hiszen – bár egyéni imában és nem a közösségben – a korintusiaknál is többet szólt nyelveken. Jó látta a nyelvima értékét, csak a prófétáláshoz képest tartotta ezt az értéket csekélynek. Figyelmeztetései nyomán kerülnünk kell az irracionalizmust, de a racionalizmust is. A nem-konceptuális, nem-diszkurzív, szavakon túli imádás nem irracionális. Csak akkor lesz azzá, ha szembehelyezkedik az ész követelményeivel, ezt pedig a helytelen alkalmazás okozza. Nem-konceptuális ima található ma például a gregorián ének melizmáiban; ezek elődje volt a Szent Ágoston leírásából ismert iubilatio, egyetlen magánhangzó rögtönzött dallamra való éneklése; annak elődje pedig a „Lélekben való éneklés” (1Kor 14,15). Gyerekes dolog olyan hangcsoportokkal imádkozni, amelyeket nem értünk? Változtatok a szón: gyermeki dolog. És ez a nagyon fontos: újra fölfedezni a gyermekséget. „Aki nem úgy fogadja az Isten országát, mint egy gyerek, nem jut be oda” (Mk 10,15). Amikor a nyelvek adományáért harcolok, nem az érthetetlen hangcsoportokért emelek szót, hanem a gyermekséghez való visszatalálásunkért, a gyermek jogaiért, akivé lennünk kell. Azért, hogy az örök Bölcsesség játszadozhasson nyelvünkkel és szívünkkel a mennyei Trónus előtt (vö. Péld 8,30-31).

SULLIVAN, Francis: Charisms and Charismatic Renewal. Servant Books, Ann Arbor, Michigan, 1982. 145-148. o.

„Szólhatok az emberek vagy az angyalok nyelvén, ha szeretet nincs bennem, csak zengő érc vagyok vagy pengő cimbalom...” (1Kor 13,1). Igaz. A szeretet a cél, a karizma csak eszköz. De mit kezd velünk a Szeretet, ha nem tudunk gyermekké lenni?

„Imádkozzatok egymásért, hogy meggyógyuljatok”
Jézus legfeltűnőbb karizmája a gyógyítás volt, és az evangélium tanúsága szerint ő a gyógyítást föltámadása után is folytatni akarja Egyházán keresztül: „Akik hisznek, azokat ezek a jelek fogják kísérni: ... ha pedig betegekre teszik a kezüket, azok meggyógyulnak” (Mk 16,18). Szent Pál listáin szerepel a gyógyítás karizmája (1Kor 12,9.28), és Jakab biztatja a hívőket: „Imádkozzatok egymásért, hogy meggyógyuljatok” (Jak 5,16). A gyógyítás karizmájának létezése a katolikus Egyházban nem is volt soha vitatott, a megfelelő tapasztalat sem hiányzik, mint a szenttéavatási okmányok sok-sok igazolt esete bizonyítja.
Két kritikus kérdés merül föl azonban, amelyek rövid tárgyalása nem mellőzhető, ha a karizmák kérdésében tisztán akarunk látni. Az egyik: bárki imádkozhat gyógyulásért, vagy csak egyes kiválasztottak? A másik: nem kell-e gyógyulás helyett inkább a szenvedés türelmes elviselésének kegyelméért imádkoznunk?
Az első a könnyebb kérdés. Említettük már, hogy a karizmáknak van rendes és rendkívüli fokozata. Bárki imádkozhat önmaga vagy mások gyógyulásáért, és ha hittel mondott kérése meghallgatást nyer, az a gyógyítás adományának fogható föl. Ezek azonban többnyire nem drámai gyógyulások. Egy fogfájás elmúlik, és az ember hálát ad érte Istennek, de közben nagyon jól tudja, hogy a fogorvost így sem ússza meg, és hogy imádság nélkül is megszűnhet egy fogfájás. Tudja, hogy nem történt csoda. De mivel minden jó ajándék Istentől jön, és Isten biztosan hallotta imáját, a gyógyulást imájára adott válasznak tekinti. Tökéletesen igaza van, anélkül, hogy bármi rendkívüli történt volna. Egészen más a rendkívüli gyógyulás: egy beteg fölgyógyul a rák utolsó stádiumából, egy béna kiszáll tolószékéből és járni kezd... A két véglet között persze számos átmenet van, talán folytonos sort képezve, és nagyon nehéz lehet (ha egyáltalán lehet) az elvi határt megállapítani rendes és rendkívüli között. De a gyakorlati különbség – legalábbis ilyen, a skála két szélső pontján mozgó esetek között – kézenfekvő. Az se lehet meglepő, ha kimondjuk: a rendes gyógyulások mindennapiak, a rendkívüli gyógyulások kivételesek. De a rendkívüli gyógyulás a rendes gyógyulás fölfokozása, abból nő ki, és soha nem szabhatunk határt Isten cselekvésének, ezért nekünk – Jakab útmutatása szerint – imádkoznunk kell gyógyulásért, valahányszor a szituáció megkívánja. Ilyen értelemben mindenki megkapta a gyógyítás karizmáját, aki Jézusban hisz. Ha aztán valakinek az imájára rendkívüli gyógyulások sora történik, ott nyilvánvalóan speciális gyógyító karizmáról van szó. Itt se szabad túl könnyedén használni a „csoda” szót, de az ilyen gyógyulások Isten életadó szeretetének meggyőző, megrendítő jelei, míg az apró gyógyulások csak a hívő számára megerősítő jelek. A speciális gyógyító karizma sem jelenti azonban azt, hogy a gyógyító szent. Szentté a karizma nem tehet; szentté csak az erények hősies gyakorlása tesz. Jézus nagyon világosan szól erről. „Uram, Uram... Hát nem a te nevedben tettünk annyi csodát? – Akkor kijelentem nekik: Sose ismertelek benneteket. Távozzatok színem elől, ti gonosztevők!” (Mt 7,22-23). A szenteknek sok (rendes vagy akár rendkívüli) karizmájuk van, de nem attól szentek, hogy karizmatikusok, hanem hogy odaadó szeretetben használják adományaikat. A gyógyítás, még ha rendkívüli is, önmagában semmi esetre se igazolja a gyógyító életszentségét.
Vagyis: mi, bukdácsoló bűnösök is bátran imádkozhatunk gyógyulásért. Ez nem jelenti azt, hogy szenteknek képzeljük magunkat.
A másik kérdésre nehezebb megadni a kielégítő választ. Tény, hogy a szenvedés türelmes elviselése erkölcsi érték. Ugyanakkor az is tény, hogy Jézus nem a szenvedés türelmes elviselésére biztatta a betegeket, hanem meggyógyította őket. A pünkösd-mozgalom ebből azt a következtetést vonta le, hogy Jézus testi betegségeket gyógyító funkciója éppen olyan egyetemes, mint bűneink megváltása. Izajás próféta szavait: „A mi betegségeinket viselte és a mi fájdalmaink nehezedtek rá... Az ő sebei szereztek számunkra gyógyulást” (Iz 53,4-5), a pünkösd-mozgalom nem átvitt, lelki értelemben magyarázza, hanem testileg. Szerintük Jézus megváltást hozott a bűntől és megváltást hozott a betegségtől. A hívő, ha él jogaival és elűzi a sátánt, nem lesz beteg. Békés öregségben szenderedik el, hogy hazatérjen Urához. Esetleg vértanú lesz, de nem a betegágy vértanúja.
Ez a felfogás túl egyoldalú ahhoz, hogy a hívő katolikus elfogadhassa. Mit kezdjünk a szentek tapasztalatával, akik imáikkal betegeket gyógyítottak, miközben ők maguk hősiesen hordozták a betegség keresztjét? Mit kezdjünk akár Pál „tövisével” is, akinek Isten azt felelte: „Elég neked az én kegyelmem” (2Kor 12,9)? És mit kezdjünk azzal a ténnyel, hogy még a legkivételesebb gyógyító karizmatikusok imájára is egyesek meggyógyulnak, mások pedig nem? Ha a fizikai gyógyulást öncéllá tesszük, egy karizma helytelen használatának útjára tévedünk, mert a megszentelődés helyett az egészség kerül a középpontba, Jézus helyett mi magunk leszünk a legfontosabbak.
Másrészt az is tény, hogy a katolikus Egyházban a középkortól túlsúlyra jutott szemlélet egyoldalúan hangoztatta a betegség elviselésének értékét. A Szentírás nem azonosítja a betegséget a kereszttel. Jézus nem volt beteg, keresztjét mások rakták rá. Hívott minket a kereszthordozásra, de ezen a megnemértés, gúny és üldözés vállalását értette, amiben az őbenne hívők részesülnek. Igaz, mindennapi nehézségeink türelmes elviselésével egész életünket ebbe az összefüggésbe illeszthetjük: keresztet hordozunk, amikor a szenvedésre való nagylelkű készséget alakítjuk magunkban a Szentlélek kegyelmével. Itt lép be – másodlagosan – a betegségek elviselése is a kereszthordozás fogalomkörébe. De ez nem jelenti azt, hogy nem szabad a betegségek gyógyulásáért imádkoznunk. Hiszen orvoshoz is elmegyünk, sőt kötelességünk elmenni! (Hamis beállítottság a gyógyulás természetfölötti ajándékában reménykedni orvosi kezelés helyett.) Ha Isten-akarta szolgálatunkat az életben el akarjuk látni, általában törekednünk kell a betegségből való gyógyulásra. Ez így természetes, így normális. S miért ne volna szabad imádkoznunk is, hogy ez a normális törekvés eredményes legyen?
A Szentírás figyelmes tanulmányozása még további felismeréseket is nyújt. (Itt tanulhatunk a pünkösdiektől, ha egyoldalúságaikat nem is tesszük magunkévá.) Isten már az Ószövetség lapjain megígéri személyes beavatkozását övéi gyógyulására: „Én, az Úr vagyok a te orvosod” (Kiv 15,26). Konkrét példa a kígyómarás karizmatikus orvoslása a rézkígyóval (Szám 21,4-9), ami a keresztre feszített Megváltó előképe (Jn 3.14-15). A testi gyógyulás tehát a megváltást, a teljes, eszkatologikus gyógyulást ábrázolja, mintegy ikonja annak (ikonnak nevezi a szemiotika az ábrázoló jelt, szemben az indexszel, amely okságilag utal, továbbá a szimbólummal, amely önkényes, egyezményes jel). A Megváltó nem is fukarkodott ezzel az ikonnal. Jézus gyógyított, ha kérték tőle, még olyankor is, amikor ez nem illett bele közelebbi terveibe (Mk 7,24-30; Jn 4,46-54). A gyógyítás szerves része volt evangelizációs szolgálatának: benne megnyilvánult Isten jósága, közelsége, szabadító ereje. Isten irgalmas szívéből áldás csordult az emberiségre, ahol csak Jézus járt. Szavait ékesen illusztrálta gyógyító hatalma, gyógyító tetteinek teljes értelmét tanítása tárt föl: a kettő összetartozott. S ha első pillanatra csodálkozunk is, az evangéliumban megtaláljuk Iz 53,4 alkalmazását a testi gyógyításra: „Mind meggyógyította a betegeket. Így beteljesedett Izajás jövendölése: 'Magára vállalta bajainkat és hordozta betegségeinket' (Mt 8,17)”. Jézus tömegsikerének legfontosabb tényezője a gyógyítás. Tanítványait is gyógyító hatalommal ruházta föl: „A betegeket gyógyítsátok meg” (Mt 10,8). Föltámadása után az Egyház a Szentlélek erejével folytatja ezt a szolgálatot (ApCsel 3,1-10; 5,12-16). Mint mondottuk, nem is szűnt meg ez a szolgálat soha az Egyházban. A trentói zsinat tanítja, hogy a betegek szentsége, ha nem is kizárólag a testi gyógyításra szolgál, a testet is meggyógyíthatja, ha ez a léleknek javára válik. Ha ritkább lett is a gyógyulás tapasztalata a középkorban, mint az ősegyházban, a trentói zsinat elvi állásfoglalása kiáll amellett, hogy az Egyház intézményes gyakorlatában folyamatosan jelen van Jézusnak az az ereje, amely meggyógyíthatja a testet. „Azért jöttem, hogy életük legyen, és bőségben legyen” (Jn 10,10).

DS 1696; vö. DS 1717

Mindezt figyelembe véve talán sikerül megtalálnunk a egyensúlyt. ApCsel 10,38-ban Péter minden beteget így nevez: katadünaszteuomenosz hüpo tu diabolu, „az ördög hatalma alatt álló”. A betegség a halállal együtt a bűn következménye, a sátán hatalmi szférájához tartozik. Isten országa szabadságharcot vív a Gonosz uralmával szemben. Jézus szabadulást hoz a bűn és a halál igájától. Győzelmet ad nekünk a sötétség hatalma fölött ebben a világban és az eszkatonban. E győzelem beszédes ikonja, ha nem is végérvényes megvalósulása, a testi gyógyulás. Az emberi egzisztencia teljes gyógyulása mélyebb szinten zajlik: Jézus keresztjének és föltámadásának húsvéti titkában valósul meg. Ezért a keresztény értelemben vett gyógyítás a kereszt törvénye alatt áll. Megnyilvánul testi gyógyulásban (ha a léleknek javára válik, mint a trentói zsinat különböztet), és megnyilvánul abban, ha a keresztény – bátran szembeszállva az embert leigázó sötét erőkkel – hősiesen viseli testén az Ellenség csapásait, akár betegség formájában is. Mint betegeskedő ember, személyes tapasztalatból tudom, hogy a gyógyuláshoz megkívánt hit és a betegség elviseléséhez szükséges hit ugyanazt a lelkületet tételezi föl: az eszkatologikus gyógyulás reményében kilépünk a betegség igájából, nem testünk mostani állapotát, hanem a Jézusban megvalósult testi-lelki üdvösséget tartva szemünk előtt.
Sokat segíthet a betegség és a gyógyulás kérdésében II. János Pál Salvifici doloris kezdetű apostoli levele. A Szentatya a szenvedés értékéről tanít, de egészséges harmóniában a szenvedés megszüntetésére irányuló törekvéssel. A kereszténynek – Jézus példáját követve – segítenie kell a szenvedőkön. Szent Pál azért tudta leírni, hogy vállalja az Úr szenvedésében való közösséget (Fil 3,10), mert már előzőleg megismerte az ő föltámadásának erejét. Ez a szenvedés misztériumának kiegyensúlyozott szemlélete, s ebbe kell illesztenünk a gyógyulásról szóló tanítást is.

Salvifici doloris 30.

Uo. 21.

Nincs olcsó menekvés a kereszttől. Jézus sebei sebek, és fájnak. De gyógyulást szereznek. A Szentírás kimondottan feladatunkká teszi a gyógyulásért való imádkozást (Jak 5,16), ami az Egyház liturgikus könyveiben is ősidők óta szerepel. Jézus az Élet maga: testünk-lelkünk megváltója és orvosa.

A karizmatikus Istenszülő
Az Egyház karizmatikus dimenziója lényegi és nem mellőzhető. Nincs külön karizmatikus és nem-karizmatikus kereszténység. Az Egyház karizmatikus. Minden hívő karizmatikus, aki aktívan vállalja feladatát az Egyházban, és tudatában van, hogy a hozzá szükséges erőt felülről kell várnia. A pünkösdi mozgalom segítség, hogy erre a tényre reflektáljunk, nem pedig a karizmák működésének kizárólagos helye.
A kegyelemmel teljes Szűz, amikor igent mond az istenanyaság karizmájára, hitben Anyánkká, az Egyház „típusává” válik. Nemcsak lelkét, testét is kiszolgáltatja a Teremtő Léleknek, így foganja a Testet, amelynek tagjai vagyunk. Szűzi anyaságának karizmája révén jutnak el hozzánk azok a karizmák, amelyek a testet öltött Igéből áradnak az emberiségre. Ez a hitben vállalt anyaság nélkülözhetetlen láncszeme megváltásunknak, következésképpen a pünkösd-eseménynek is. Mária vissza nem vont, ma is hangzó „Legyen”-je nélkül nem jut el hozzánk semmiféle kegyelem, az sem, amit a kegyelemtan gratia gratis data néven ismer, és manapság inkább karizmának nevezünk. A karizmatikus Szűz a karizmatikus Egyház anyja.
Emiliano Tardif mutat rá, hogy a Szűzanya kivételes mértékben karizmatikus. Szentlélektől eltelve prófétál: „Lám, mostantól fogva boldognak hirdet minden nemzedék” (Lk 1,48), s valóban Boldogságos Szűznek, Boldogasszonynak nevezzük nemzedékről nemzedékre. Csodatételt eszközöl ki Kánában (Jn 2,1-11); a csodát Jézus műveli, de ez minden csodánál így van, a karizmatikus személy csak közbenjáró. Nyilvánvaló, hogy Mária közbenjárása nélkül Jézus nem változtatná borrá a vizet. Rendkívüli gyógyító erő lép föl a Szent Szűz kegyhelyein; Jézus ereje az, de Mária közbenjárásával. A Lourdes-i és hasonló jelenségek beszédesen képviselték az Egyház karizmatikus jellegét már a pünkösd-mozgalom föllépése előtt. A Szűzanyáé a közbenjárás kivételes karizmája. Tardif mesél egy protestáns lelkipásztor barátjáról, aki mindig tiltakozott Mária közbenjárása ellen, hangoztatva a keresztény jogát, hogy közvetlenül Istenhez forduljon. Egy napon a protestáns pásztor megbetegedett, s a gyógyító karizmájáról ismert Tardif atyát kérte, hogy imádkozzék érte. „Én?” – viszonozta a katolikus pap. – „Fordulj közvetlenül Istenhez! Ha Mária nem imádkozhat érted, egy szegény bűnös hogyan imádkozhatna?” A keresztény mindig az egyetlen közvetítőhöz, Jézushoz fordul; de sohasem magányosan, mindig közösségben. Közösségben a megdicsőült Egyházzal is, benne kiemelkedő helyen az Istenszülővel. Ott van a Boldogságos Szűz a nyelveken beszélők között is pünkösdkor (ApCsel 1,12; 2,4). Rendkívüli evangelizációs karizmája van; megjelenései drámai erővel mutatnak Jézusra: „Tegyetek meg mindent, amit csak mond!” (Jn 2,5). Nagyobb hatással szólít bűnbánatra és engesztelésre, mint a legsikeresebb hitszónokok.

TARDIF, E.: In Jesus ist Heil. Veritas, Linz, 1990. 66-73. o.

Hozzáteszem mindehhez, hogy Szűz Mária testi mennybevételének dogmája egyszer s mindenkorra való döntést jelent a karizmatikus princípium mellett, amely szerint az üdvösség már történelmünk jelen szakaszában sem merőben lelki ügy, amelynek semmi köze a látható világhoz, a testhez. Ellenkezőleg, a kegyelmi valóság manifesztálódik az emberi egzisztencia testi dimenziójában is. A szentek közössége révén kapcsolatban állunk a megdicsőült Egyházzal. Ez nem merő szellemvilág, hanem az új teremtés beteljesülése, amely Jézus föltámadásával testi valóság lett, s amelyben a Szent Szűz elsőnek részesült.
Méltatlan vád, hogy a katolikusok „Máriát teszik a Szentlélek helyébe”. Máriát Isten tette arra a helyre, ahol a Szentlélek összekötötte a mennyet a földdel. Hol várhatnánk a Szentlélekre, ha nem ezen a helyen, „Máriával, Jézus anyjával együtt” (ApCsel 1,14)? „A Szentlélek száll rád” – mondotta az angyal Máriának (Lk 1,35). „Leszáll rátok a Szentlélek” – mondja Jézus az Egyháznak (ApCsel 1,8). Akkor Mária volt az Egyház. Most az Egyház Mária: hitben foganja Urát, és az emberiségnek ajándékozza.

 7. fejezet

A katolikus karizmatikus megújulás

Az ezredforduló Egyháza – emberileg szólva – egyáltalán nincs irigylésre méltó helyzetben. A zsinatot követő krízis még nem ült el. Vannak, akik a világ szellemét bocsátják be az Egyházba, és vannak, akik számára az Egyházból csak a vallási szokások fontosak. A kereszténynek mondott társadalom távol áll az élő krisztusi hittől. Kritikus helyzetben van az erkölcs, a család, az ifjúság. Az ökumenikus közeledés lassan halad. A legtöbb ember – világnézetétől függetlenül – gyakorlati materializmusban él. Az egyházellenes liberalizmus humanista frázisokkal támadja a hitet. Számos keleti vallás és okkult irányzat gyűjt követőket a keresztény gyökerű kultúrákban. Az Iszlám fundamentalizmus félelmetes hatalom, amely falként áll az evangéliummal szemben. A kommunizmus véres agyréme most is uralmat gyakorol a föld népességének jelentős hányada fölött. Kicsit tétován olvassuk a missziós parancsot: „Menjetek el az egész világra, és hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek!” (Mk 16,15). Érezzük, hogy erőnk elégtelen. Istennek kell cselekednie. Az itt következőkben azt szeretném bemutatni, hogy Isten valóban cselekszik is. Nem hagyott magunkra bennünket. Nem saját erőnkből kell tanúskodnunk a föltámadt Jézusról, hanem a Szentlélek erejéből.

A Szentlélek mindig működött a katolikus Egyházban
Szent Ágoston tanítja, hogy a Szentlélek azt teszi az Egyházban, amit a lélek tesz a testben; ami testünk számára a lélek, az a Szentlélek Krisztus Teste, az Egyház számára. XIII. Leó pápa így beszél: „Míg Krisztus az Egyház feje, a Szentlélek a lelke”. XII. Piusz ezt idézi a Mystici corporis enciklikában. Átvette a gondolatot a II. Vatikáni Zsinat is: Krisztus „azt akarja, hogy szünet nélkül megújuljunk őbenne, ezért Lelkéből adott nekünk, aki egy és ugyanazon személyként lakik a főben is, a tagokban is; úgy élteti, egyesíti és mozgatja az egész testet, hogy tevékenységét ahhoz a szerephez hasonlíthatták a szentatyák, amelyet az életelv, azaz a lélek tölt be a testben.”

Sermo 267,4 és 268,2; idézi: CONGAR, Y.: I Believe in the Holy Spirit. Seabury-Chapman, New York - London, 1983. I. k. 154. o.

DS 3328

DS 3808

Lumen Gentium 7.

Katolikusnak lenni annyi, mint hinni abban, hogy ez a Szentlélektől éltetett Krisztus-test itt a földön abban a közösségben áll fenn, amelyet a római pápa és a vele egységben lévő püspökök vezetnek. Ezt a testet megsebezték az emberi hűtlenség tövisei, megtépázták a szakadások roncsolásai, de életben maradt. Mindenki, aki valóban Krisztushoz tartozik, ehhez a testhez tartozik, még ha töredékes, tökéletlen és rejtett módon is; mindenki, aki üdvözül, e test tagjaként üdvözül, még ha láthatatlan és burkolt is a hozzátartozása. Ennek megfelelően: katolikusnak lenni annyi, mint hinni, hogy ezt a Péter utódának főpásztori hatalma alatt álló Egyházat soha nem hagyta el a Szentlélek. Balgaság és képtelenség a Lélek korszakát várni, mintha az külön valami lenne a Fiú korszaka után. A Lélek korszaka az első pünkösdtől Jézus második eljöveteléig tart, és az eszkatonban sem szűnik meg, hanem beteljesül.
Az Egyház gyarló emberekből áll, mégis szent, mert a Lélek élteti. Ez mindig megnyilvánult a személyes életszentség gyümölcseiben. Egyszer előadást tartottam a Szentlélekben való megkeresztelkedésről. Utána megkérdeztek: csak nem gondolom, hogy egy Sienai Szent Katalin, egy Avilai Szent Teréz nem kapta meg a Szentlelket? Elképedtem a kérdés hallatára, mert semmi olyat nem mondtam, amiből ezt lehetett volna kihallani, és nem is állt tőlem semmi távolabb, mint hogy ilyesmit állítsak. A kérdező belevetíthetett valamit mondanivalómba, amit mástól hallott vagy csak feltételezett. Az Egyház – így vallom, és így kell vallania mindenkinek, aki nem csupán névlegesen katolikus – sohasem veszítette el a Szentlelket, mióta Urától megkapta. Lehetnek az Egyháznak holt tagjai, akik elveszítették a Lelket, s a kárhozatnak élnek; de maga az Egyház a Lélekből él. Ez legnyilvánvalóbb a szentek életében, de az egész Egyházat jellemzi. Struktúrája, liturgiája a Szentlélek hordozója.
Beszéltem arról, hogy a középkori Európában a kereszténység közönséges jelenség volt, nem kívánt döntést, magától értődőnek számított, s ennek megfelelt a karizmák bizonyos mértékű visszavonulása a beavatás kontextusából. Ez azonban egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Szentlélek visszavonult a beavatási szentségekből! A keresztség a Szentlélek templomává tette az embert, a bérmálás pedig közölte a Lélek erejét a hitvalló, „nagykorú” keresztény élethez. Olvassuk csak, hogyan beszél a bérmálás hatásáról egy teljesen tradicionális szellemű lelki könyv: „A bérmálásban hozzánk jött Lélek, aki végleg lakást vett bennünk és ragyogó templomává avatott, életünk tüze, gondolkodó elménk világossága, akaratunk ereje, érzelmünk ritmusa és cselekvésünk lendülete. A szó teljes értelmében átitatja lényünket megszentelő, alakító erejével, átáramlik életünkön, végigviharzik rajtunk, hogy elindulásunkra folytatás és méltó befejezés következzék. Életünk ennélfogva mindig Lélek-járás.” Ez a szöveg a Szentlélek-keresztség, vagyis a hatékony bérmálási kegyelem hatásainak szép leírása, holott a szerzőnek semmi köze a pünkösd-mozgalomhoz, egyáltalán meg sem említi azt. A bérmálás célja és ereje mindig is ugyanaz volt. Biztos, hogy nem mindenki tapasztalta ezeket a hatásokat; de ennek oka az volt, hogy nem is várta őket, nem is volt kész együttműködni a kegyelemmel. A szentség maga nem volt hiányos.

WIMMER M. Anzelm: Az isteni Tűz világa. Korda, Bp. 1942. 117. o.

Akiknél elszánt döntés történt Jézus mellett, azoknak életében a Lélek működése nagyon is nyilvánvaló formákat öltött. A szentek karizmái ismeretesek. Tudjuk, hogy a karizma önmagában egyáltalán nem igazolja az életszentséget, sőt mégcsak azt sem, hogy az illető személy a megszentelő kegyelem állapotában van, hiszen a Szentlélek a karizmákat játékos szabadsággal, tetszése szerint osztogatja, nem pedig érdemek fejében. De azért mégse véletlen, hagy a Léleknek jobban átadott emberek több karizmát mutatnak föl. Természetes, hogy a kifeszített vitorlába jobban belekap a szél. Tudjuk, hogy a szenttéavatási eljárás során gondosan megvizsgálják a szenttéavatandó közbenjárására föllépett rendkívüli karizmákat, bár döntő szerepe elsősorban az erények vizsgálatának van. Nagyon sok rendkívüli gyógyulást ismerünk a szenttéavatási perek anyagából, sőt halottföltámasztásokat is. Találkozunk a szentek életében próféciával, az ismeret szavával (olvasás mások lelkében), felülről kapott bölcsességgel, természeti csodákkal (ételszaporítás). A rendes karizmák természetesen még nagyobb bőséggel találhatók meg életükben, mint a rendkívüliek, hiszen következetesen természetfölötti síkon éltek.
A misztika kísérőjelenségei között megtaláltuk a nyelvek adományát is, amelyről úgy tetszik, hogy az első századok után eltűnt az Egyházból. Nem tűnt el, csak ritkább lett. Néha csupán valószínűsíteni tudjuk, hogy a misztikus tapasztalat beszámolói a glosszolalia jelenségét rögzítik; máskor az eset világosabb. Két példát említek. Sienai Szent Bernardin életrajza tárgyalja a szent hitszónok szereplését a firenzei uniós zsinaton. „Nem beszélte a görögöt, és mégis, a világ legnagyobb nyelvtudósainak jelenlétében oly nyelven beszélt, amelyet a görögök görögül, a latinok latinul értettek. Az apostolok nyelvének csodás adományával tündökölt.” Itt a nyelvek értelmezésének rendkívüli karizmájáról lehet (elsősorban) szó. A másik esetet Vianney Szent János egy gyónójának beszámolójából ismerjük. Gyónása után megkérdezte Vianneyt, mi lehet Isten szándéka vele. „Ah, gyermekem” - ennyit mondott a szent plébános, aztán a másik oldalon egy láthatatlan beszélgető társhoz fordult. „Öt percig beszélt, mintegy önmagában, nem tudom, milyen nyelven, mert nem értettem. Egészen elámulva néztem az arcát. Úgy látszott, magán kívül van. Úgy gondoltam, a jó Istent látja. Méltatlannak éreztem magam, hogy ilyen nagy szent jelenlétében maradjak, és kimentem.” Mint tudjuk, Vianney Szent János csak franciául beszélt, a latint nem sikerült kellően elsajátítania. Ha a gyónó számára ismeretlen nyelven szólt, az glosszolaliás jelenség lehetett, amit ő maga talán észre sem vett, még kevésbé említett mások előtt. Nem volt szokása misztikus élményeit kiteregetni.

BARGELLINI-NAGYMÁNYOKY: A szienai sas. Magyar Barát, Gyöngyös, 1943. 197. o.

BURGER, F.: Johannes-Maria Vianney. Miriam-Verlag, Jestetten, 1987. 218. o.

De nem szabad azt gondolni, hogy a karizmák jelentkezése teljesen a misztikusok vagy éppenséggel a szentek életére korlátozódott. Egy olyan karizma, mint a nyelvek adománya, sokszor előfordulhatott egyesek imaéletében, anélkül, hogy tudták volna, mi az, vagy említésre méltónak tartották volna. Hadd idézzek egy személyes beszámolót, melyet levélben kaptam. „1920-ban születtem Budapesten, s nem sokkal születésem után abba a házba költöztünk ..., ahol abban az időben Prohászka Ottokár lakott ... Mivel apám is felvidéki volt, hát hamarosan beszédes jóviszonyba kerültek ... Engem is ismert. Egy szép napon, karonülő koromban, átvett anyámtól, kezét a fejemre téve hosszan imádkozott felettem ... 1929. május 29-én áldoztam először ünnepélyesen, s pár nap múlva pünkösdkor bérmálkoztam ... 1929 szeptemberétől egyszerre csak buzgó napi áldozó lettem, szomjaztam az isteni tanítást ... Akkor ragadt rám ... a szentségi Jézussal folytatott dialóg szokása, a gyakori szentségimádás, az Istenben való elcsendesülés, s ami a legkülönösebb volt számomra, mikor már nem tudtam, mit mondjak Jézusomnak, akkor kitört belőlem egy érthetetlen és furcsa dallamú énekszerűség, amit persze gondosan akkor gyakoroltam, mikor egyedül voltam otthon. Kinek is beszélhettem volna erről 1929-ben? Bolondnak tartottak volna.” A kilencéves kislány nyelveken énekelt, csak tizenkét éves korában határozta el, hogy fölhagy ezzel a gyerekességgel... 1978-ban egy karizmatikus összejövetelre tévedve újította föl gyermekkori adományát. Más hasonló beszámolókkal is találkozunk. A Szentlélek mindig működött a katolikus Egyházban, s tetszése szerint osztogatta ajándékait.
Más dolog azonban azt állítani: „a Szentlélek kezdettől megszakítatlanul működött az Egyházban”, és megint más kijelenteni: „a Szentlélek hívása az Egyházban fölösleges”. Előbbit vallom, utóbbit tagadom. Az Egyház mindig is hívta a Szentlelket, mert tudta, hogy a Lélek élő vize csak folytonos áramlásban marad friss. Gondoljunk csak a már tárgyalt „kis pünkösd” jelenetére (ApCsel 4,23-31), ahol ugyanazokat tölti el a Szentlélek, akiket pünkösdkor már eltöltött: gondoljunk a Szentlélek segítségül hívásának gyakorlatára lelkiismeretvizsgálat előtt, tanév kezdetén, lelkigyakorlatok, egyházi összejövetelek elején; gondoljunk a liturgia Lélek-hívogatásaira a pünkösdi szekvenciában (Veni Sancte Spiritus) és vesperás-himnuszban (Veni Creator Spiritus), vagy akár a délelőtti napközi imaóra egyik himnuszában (Nunc Sancte, nobis, Spiritus). A Lélek egész, de a mi dolgaink töredékesek; a Lélek végtelen, de mi végesek vagyunk. Soha nem tudjuk Őt úgy befogadni, hogy még jobban ne kívánhatnánk. Ellenkezőleg: „Aki megízlel, még jobban kíván, s aki iszik belőlem, még jobban szomjazik” (Sir 24,21).
Nem tudnánk hívni a Lelket, ha nem működne bennünk. Megszűnt volna működni bennünk, ha nem kívánnánk egyre mélyebben befogadni. Az Egyház Lélektől-éltetettségének jele, hogy vágyik megújulni a Szentlélekben.

Pápák hívják a Lelket
Boldog Elena Guerra nővér neve nem túl ismerős magyar katolikus körökben. Olaszországban, Luccában élt (1835-1914). „A Szentlélek misszionáriusának” nevezik. Arra érzett ösztönzést, hogy fölhívja a figyelmet a Szentlélek szerepére a keresztény életben. XXIII. János pápa avatta boldoggá 1959-ben.
Boldog Elena a XIX. század vége felé alázatos bátorsággal tizenkét levelet intézett a pápához, arra kérve őt, hívja össze az Egyházat újból a Cenákulumba, hogy kiáradjon a pünkösdi Lélek. Néhány idézet leveleiből:

FALVO, Serafino: The Hour of the Holy Spirit. St. Paul Publications, Athlone, 1975. 29. o.]

Szentatya, kérem, siessen és hívja a Cenákulumba a hívőket...
Nem kell mást tenni, mint megnyitni a Cenákulumot, behívni a hívőket, sokat-sokat imádkozni, és a Szentlélek eljön. Eljön és megtéríti a bűnösöket, megszenteli a hívőket, és a föld színe megújul.
Lépjünk be mindnyájan a Cenákulumba..., forduljunk a Szentlélekhez, hogy a Szentlélek hozzánk fordulhasson.
 Jézus egyszer megmutatta az embereknek Szívét, most Lelkét akarja kinyilvánítani.
XIII. Leó volt akkor a pápa, a nagyműveltségű és hihetetlen energiájú, sovány aggastyán, aki enciklikák sorával igyekezett az Egyházat megújítani, megnyitni a jövő felé. Elena nővér indításaiban megérezhette Isten szavát, mert reagált a levelekre. 1895. június 5-én kiadta a Provida Matris Charitate kezdetű levelet, amelyben elrendeli a pünkösd előtti kilenced imádkozását. Valóban össze akarta hívni az Egyházat a Cenákulumba! 1897. május 9-én pedig megjelentette a Divinum illud munus enciklikát, amely nagyszabású összefoglalása az Egyház Szentlélekről vallott hitének a skolasztikus teológia nyelvén. Idézet az enciklika bevezetéséből:
Mindazt, amit a legfőbb pásztori hivatalnak immár hosszúra nyúlt betöltése alatt magunk elé tűztünk és állhatatosan megvalósítani igyekeztünk, két fő célnak rendeltük alá. Az első: a keresztény élet megújítása a polgári és családi közösségben, az uralkodóknál és a nemzeteknél; mert mindenki számára egyedül Krisztus az igazi élet forrása. A második: mindazok újraegyesülésének előmozdítása, akik a katolikus Egyháztól akár a hit, akár az engedelmesség terén elszakadtak; mert egész határozottan az Krisztus akarata, hogy mindnyájan egyetlen akolba tartozzanak az egyetlen Pásztor oltalma alatt. Most azonban, amikor életünk végső napját egyre jobban látjuk közeledni, erős késztetést érzünk arra, hogy apostolkodásunk minden eddigi erőfeszítését a Szentlélekre bízzuk, aki maga az életadó Szeretet, hogy ő érlelje meg és tegye gyümölcsözővé.

Kézirat.

Az idős pápa arról vall, hogy fő célja a katolikus hitélet megújítása és az ökumenikus újraegyesülés volt egész pápasága során. Közelgő halálát érezve, mindkettőt a Szentlélekre akarja bízni. Péter utóda egyet akar a luccai nővérrel. XIII. Leó 1901. január elsejének első másodperceiben a Szentléleknek ajánlotta a XX. századot, és ünnepélyesen intonálta a Veni Creator Spiritust az egész Egyház nevében. Halála előtt még egy alkalommal, 1902. április 18-án fölhívta a figyelmet a Szentlélekkel kapcsolatos korábbi megnyilatkozásainak jelentőségére és kötelező voltára a püspökökhöz intézett Ad fovendum in Christiano populo kezdetű levelében. Egy jó évvel később, 1903. július 20-án hazatért Urához.

New Covenant 1989/5. 9. o.

FALVO, Serafino: The Hour of the Holy Spirit. St. Paul Publications, Athlone, 1975. 29-30. o.

Ezekben az években már folyt a pünkösdi ébredés a szabadegyházakban. Prohászka Ottokárt, aki 1904-ben az USA-ban járt, a clevelandi magyar plébános, Boehm atya ámulva kérdezte: miért ad Isten annyi kegyelmet az „eretnekeknek”? Figyelemreméltó, hogy Prohászka évek múltán is többszörösen reflektál a kérdésre naplójegyzeteiben.

PROHÁSZKA Ö.M. 23.k. 264. és 302. o.

Még figyelemreméltóbb, hogy a Prohászka szellemi köréhez tartozó Farkas Edit, a Szociális Missziótársulat alapítója, 1909 és 1911 között Szikszón tartott Szentlélek-konferenciáin világos, kidolgozott elméletét adja a Szentlélek keresztségének a Biblia alapján. Igaz, a karizmákról nem ad tanítást, de az korai is lett volna azokban az években. Így a Szentlélek keresztsége kissé elvontnak hat, kevésbé látjuk manifesztálódni a tapasztalati szférában. Ennek ellenére nem lehet eléggé méltányolni ezt a lelkiségi-teológiai teljesítményt, a benne megnyilvánuló eredetiséget és a Lélek előtti nyitottságot. Hiszen abban a korban a „Szentlélekben való megkeresztelkedés” a katolikus fülnek alig-alig mondott egyebet, mint a keresztség szentségét. Kinek jutott eszébe, hogy az Apostolok Cselekedeteit ilyen direkt módon alkalmazza önmagára? Prohászka köréből elindulhatott volna egy új pünkösd hazánkban...

FARKAS EDITH Lelkiiskolája II. Szociális Missziótársulat, Bp. 1944. 11-20. o.

Aztán eldördült egy pisztoly Szarajevóban. Két világháború megnevezhetetlen borzalmai zúdultak az emberiségre. Az ikonok és sztarecek földjéről ateista rémuralom szabadult a nemzetekre, ördögibb és tartósabb a jakobinus diktatúránál. A Szeretet Lelke helyett a Gyűlölet Lelke kapott szabad kezet.
Az Egyháznak tennie kellett valamit. 1959. január 25-én az alig három hónapja megválasztott XXIII. János pápa bejelentette az egyetemes zsinat összehívását. 1962. október 11-én több mint kétezer püspök vonult be a római Szent Péter Bazilikába, a II. Vatikáni Zsinat megnyitására. „Újítsd meg csodáidat napjainkban, új pünkösd gyanánt!” - imádkozta Boldog XXIII. János pápa. Az Egyház bevonult a Cenákulumba.

FALVO i.m. 37. o.

Ahogy a zsinat elé terjesztett szövegsémák módosultak a tárgyalások folyamán, egyre nagyobb szerephez jutott bennük a Szentlélek. Azzal is, hogy a szövegek többször említik, de elsősorban azzal, hogy a zsinati tanítás egyre több teret biztosít a Lélek kreatív szabadságának. Már láttuk ezt a karizmákról szóló bekezdés esetében. Most hadd hívjam föl a figyelmet az ökumenizmus témájára. A katolikus közösség megújítása mellett ez volt a másik fontos vonala nemcsak XIII. Leó ambícióinak, hanem a 20. század zsinatának is. A katolikus Egyház mindig elismerte, hogy a jóhiszemű nemkatolikus keresztények üdvözülhetnek, de korábban nem fejtette ki ezt az igazságot teljes terjedelmében, Pedig ha lehetséges számukra az üdvösség, akkor itt a földön működik bennük a Szentlélek, és gyümölcsöket is hoz; miért ne lehetnének táplálóak ezek a gyümölcsök a mi számunkra is? A zsinat levonja ezt a következtetést, amikor így nyilatkozik: „A mi épülésünkre is szolgálhat mindaz, amit a Szentlélek kegyelme különvált testvéreinkben megvalósít.” Anélkül, hogy a katolikus hitvallásból bármit is feladna, a zsinat kívánatosnak tartja, hogy tanuljunk a nemkatolikus keresztényektől is! A lelki nyitottság általános légköre és a karizmákról adott tanítás mellett ezzel a tételével teremtette meg a II. Vatikáni Zsinat az esélyt, hogy a protestáns pentekosztalizmus termékeny lehessen a katolikus Egyház számára.

Unitatis redintegratio 8.

1965. december 8-án zárult le a zsinat, és 1967. február 18-án elindult útjára a katolikus karizmatikus megújulás.

Pünkösdi robbanás az amerikai egyetemeken
Pittsburghban (Pennsylvania, USA) a Duquesne egyetemet a Szentlélek Atyák szerzetesközössége tartja fenn. 1826-ban keresztelkedett meg hosszú vívódás után egy németországi zsidó rabbi fia, Jakob Libermann. A keresztségben a Ferenc nevet kapta. Keresztsége misztikus tapasztalattá lett. „Úgy tetszett, másik világban vagyok, egy mérhetetlen tűzgolyó középpontjában. Bensőmben olyan dolgok játszódtak le, amelyeket nem vagyok képes leírni, és ez a szertartás nagyrészén keresztül tartott. Sosem szűnök meg csodálkozni a változáson, amelyen akkor keresztülmentem.”

New Covenant 1989/11. 31. o.

Franz Libermann később pappá lett, majd megalapította Párizsban a Szűz Mária Szeplőtelen Szívéről elnevezett missziós társulatot, amelynek a Szentlélek Társulattal való egyesítéséből született a Szentlélek Atyák társasága (1948). Libermann atya boldoggá avatása folyamatban van.
A Duquesne katolikus egyetem épületcsoportja a Pittsburgh központját képező dombok egyikének tetején áll, széljárta helyen. „A szél ott fúj, ahol akar” (Jn 3,8); de különösen a Duquesne egyetemen! Libermann, a Lélek embere, bizonyára közbenjár Istennél, hogy a lelki fuvalmak ne hagyják el társalapítását. Maga az egyetem nem valami szédítően monumentális intézmény. 1964-ben egy elsőéves hallgatónő sírva fakadt, olyan lehangolónak találta a környezetet. Néhány héten belül azonban megszerette az iskolát is, az embereket is, és úgy döntött, hogy félév végeztével sem megy át másik egyetemre. A lányt Patti Gallaghernek hívták. Miközben Patti haját kócolták a pitttsburghi szelek, az Egyházban a II. Vatikáni Zsinat friss szelei fújtak. A Duquesne tanszékein oktató világi katolikusok nagy várakozással vetették magukat a különböző mozgalmakba: liturgikus mozgalom, ökumenikus mozgalom, polgárjogi mozgalom, békemozgalom... A zsinat véget ért, és ők még mindig kerestek valamit. Amit csináltak, túlságosan emberi erőfeszítésnek tűnt. A Bibliában a kereszténység sokkal inkább Isten cselekvése. Hogyan vihetnék bele fáradságos munkájukba és imaéletükbe azt a dinamizmust, amely felülről jön?

New Covenant 1989/2. 9. o.

1966 őszén, amikor ezek a kereső katolikusok imádság és megbeszélés céljából összejöttek, egy könyvről beszélgettek, amelyet augusztusban a Cursillo-mozgalom országos összejövetelén kaptak egy barátjuktól. Cursillo annyi, mint „kis kurzus”: hétvégi mini-lelkigyakorlat, amely alkalmat ad a keresztény hit lényegének újraélésére. Jelentőségét talán Ralph Martin beszámolója értetheti meg velünk, aki katolikus nevelés után már a középiskolában, de méginkább a Notre Dame katolikus egyetem (South Bend, Indiana) hallgatójaként eltávolodott a keresztény hittől, s akit csak nehezen lehetett rávenni, hogy 1964. februárjában részt vegyen egy Cursillón. „A Cursillo első napján – írja – megcsodáltam a hétvége csoportdinamikáját, és megláttam, hogyan vesznek rá egyeseket arra, hogy azt gondolják: vallásos tapasztalatban lesz részük. Megcsodáltam annak a személynek a szellemi képességeit, aki a Cursillót kialakította. Aztán kezdtem annak a személynek a szellemi képességeit csodálni, aki a kereszténységet kitalálta, amint kezdtem izgalmasnak találni a kereszténység képanyagát és témáit. Kezdett az a kényelmetlen érzésem támadni, hogy magának Istennek gondolkodásából észlelek valamit.” Egyre inkább érezte Jézus jelenlétét. Föladta elméleti kételyeit, végül – nagy lelki harc után – föladta gőgjét is, amely tiltakozott a bűnbánat szükségessége ellen. Térdre borult, megvallotta bűnösségét, ellene mondott a gonosznak, és életét Jézusnak adta, mint Urának. Hatalmas erő és öröm szabadult föl benne. Intenzív módon megtapasztalta Isten szeretetét. Egyáltalán nem jutott eszébe, hogy ezt a Szentlélek keresztségének lehetne nevezni. A Cursillo nincs kapcsolatban a pünkösd-mozgalommal. „Körülbelül egy hónappal ezután, egyedül a szobában, olyan hangokon kezdtem imádkozni, amelyeket nem értettem, de amelyek – úgy tűnt – az Úrral és az Ő Lelkével voltak kapcsolatosak. Megosztottam ezt a tapasztalatot néhány emberrel, de ők csodálkozva vonogatták a vállukat. Hamarosan abba is hagytam az effajta imádkozást.” Ralph Martin és egy másik fiatal katolikus, Steve Clark az egyetemi hallgatók részére alakult Szent János Plébánia munkatársai lettek East Lansing (Michigan) városban. Steve Clark adta oda a pittsburghiaknak a David Wilkerson pünkösdi prédikátor élményeiről szóló, A kereszt és a rugóskés c. könyvet.

MARTIN, Ralph: Hungry for God. Fleming H. Revell, Old Tappan, New Jersey, 1974. 38-39. o.

Uo. 59. o.

WILKERSON, D. - SHERRILL, J. - SHERRILL, E.: The Cross and the Switchblade. Pyramid Publications, USA, 1963. Magyarul először Kereszt az aszfaltdzusngelben, később A kereszt és a kés címmel adták ki.

A könyv arról szól, hogyan működik Wilkerson a New York-i ifjúsági gangek züllött és erőszakos világában a Szentlélek erejével. Bűnözők térnek meg, kábítószeresek szabadulnak meg szenvedélyüktől. A Lélek irányítja a prédikátor lépteit, a Lélek kényszeríti térdre a legkeményebb fiút, Nicky Cruzt. (Azóta ő is pünkösdi prédikátor lett, Magyarországon is járt. Megrendítő volt saját szájából hallgatni a könyvben olvasott történetet, néhány démontól megszállott sivalkodni kezdett a törökőri Lisieux-i Szent Teréz templomban...) A John Sherrill és felesége közreműködésével készült könyv izgalmas olvasmány, és a pünkösd-mozgalom tapasztalatait nem ismerő olvasó számára valóságos reveláció. Isten nem távoli benne, hanem kézzelfogható közelségben van. A pittsburghiek elolvasták a könyvet, egyikük föllapozta a Szentírásban a bibliai utalásokat, és új világot fedezett föl. Ismerős szentírási helyek új összefüggésben álltak össze, és egy hatalmas remény bontakozott ki általuk: van kulcs az isteni erőhöz. A kulcs a Szentlélek keresztsége.
A pittsburghi Duquesne egyetem oktatóinak kis csoportja újult reménnyel kezdett imádkozni. Naponta elmondták egymásért a Veni Sancte szekvenciát. Közben egyikük, Ralph Keifer, elolvasta John Sherrill Más nyelveken szólnak című könyvét is, amely sok mindent világossá tesz a pentekosztalizmus körül. A csoport úgy döntött, hogy ideje segítséget kérniük olyan emberektől, akiknek ismerős a pünkösdi tapasztalat. A pünkösdi felekezetek katolikus-ellenességétől tartva, egy ismerős episzkopális lelkészhez fordultak tanácsért: William Lewishez, egy nagy episzkopalista egyházközség rektorához Pittsburgh északi részén. Felhívták telefonon: – „Ismeri ezt a két könyvet?” – „Igen, ahogy itt ülök, látom őket a könyvespolcomon.” – „Nem ismer ilyen imacsoportot?” – „De igen, ahogy kinézek az ablakon, látom a házát egy hölgynek, akinél minden péntek este imaösszejövetel van.” A közeledő karácsony miatt csak 1967. január 6-ra sikerült találkozót megbeszélni az illető hölggyel, aki – szándékuk komolyságát látva – meghívta az érdeklődő katolikusokat az összejövetelre. Január 13-án (az akkori liturgikus naptár szerint éppen Jézus megkeresztelkedésének ünnepe volt) egy másik helyen, a presbiteriánus Miss Florence Dodge lakásán volt az összejövetel. Négy katolikus – Ralph Keifer és felesége, Patrick Bourgeois és William Storey – élete első pentekosztalista imaalkalmán vett részt. Minden simán és jólnevelten zajlott, a középosztály modorában, bárminemű entuziazmus nélkül. Csak a Biblia magyarázatának módja taszította kicsit Ralph Keifert. „Nem jó szó az, hogy fundamentalista. Sokkal inkább arról volt szó, hogy úgy próbálták olvasni a Szentírást, mint az egyházatyák: roppant allegórikusan. De még ebben is megláttam az Isten jelenléte iránti érzék tanújelét. Lehet, hogy éppen ez zavart. Félek a 'szuper-közvetlen rövid út Istenhez' mentalitástól.” A reflektáló katolikusok mégis úgy érezték: itt Isten működik. Január 20-án csak kettőjük tudott elmenni az összejövetelre: Ralph Keifer és Patrick Bourgeois, mindketten a Duquesne teológiai tanszékének munkatársai. Az imaest végén kérték a csoportot: imádkozzanak értük, hogy megkeresztelkedjenek a Szentlélekben. „Egyszerűen az kérték tőlem – meséli Ralph Keifer – , hogy indítsam föl a hit aktusát, hadd működjék bennem a Lélek ereje. Elég hamar nyelveken kezdtem szólni. Nem volt valami különleges lebegés, egyáltalán nem volt látványos dolog. Némi békét éreztem, egy kis vágyat az imádságra, és – őszintén szólva – kíváncsiságot, hova vezet ez az egész.” A következő héten Ralph Keifer tette kezét feleségére és William Storey-ra, és ők is megkeresztelkedtek a Szentlélekben. (Storey 1969-70-ben szakított a pünkösdi irányzattal.) Feltűnés nélkül történt minden, mégis tapasztalhatóan körülölelte őket Isten jelenléte és szeretete. Imádságuk megtelt dicsőítéssel. Megkapták a nyelvek adományát. A Biblia új vonzóerőt gyakorolt rájuk. Problémáikat Istenbe vetett bizalommal viselték. Bátorság és a hit öröme töltötte el őket. Könnyen és szívesen beszéltek másoknak Jézusról. Teológiailag képzett, elkötelezett katolikusokról volt szó, akik jól tudták, hogy nem a keresztség és a bérmálás szentsége helyett találtak valamit, hanem azok ereje éledt föl bennük. A kézrátétel, amit alkalmaztak, a magánima gesztusnyelve volt számukra, nem szakramentális aktus. Megtalálva az erőt, amit kerestek, az egyetem hallgatóival február közepére tervezett hétvégi lelkigyakorlat témájává az Apostolok Cselekedetei első négy fejezetét tették. Nem volt szándékukban rájuk erőltetni élményüket, úgy gondolták, imádságban együtt kell keresniük Isten akaratát. Mindenesetre megkérték őket, hogy előkészületül olvassák el ApCsel 1-4-et meg A kereszt és a rugóskés c. könyvet.

SHERRILL, John: They Speak With Other Tongues. Highland Books, Crowborough, 1965.

A névsort René LAURENTIN azonosította (Catholic Pentecostalism. Longman and Todd, Daiton, 1977.)

RANAGHAN, Kevin - RANAGHAN, Dorothy: Catholic Pentecostals. Paulist Press, Paramus - New York - Toronto, 1969. 14-15. o.

Uo. 15. o.

Körülbelül harmincan vettek részt a lelkigyakorlatos hétvégén. A legtöbben nem is hallottak még a Szentlélekben való megkeresztelkedésről. Ott volt Patti Gallagher is, aki két és fél évvel azelőtt olyan keservesen siratta, hogy a Duquesne-re talált vetődni. „Bár tanáraink közül hárman már megkapták a Szentlélek keresztségét egy hónappal azelőtt, akkor egyikünk se tudott erről – írta a lány később. – Emlékszem, amikor befejeztem a könyvet, letérdeltem a szobámban, és imádkoztam, hogy mélyebben érzékeljem életemben a Szentlelket és erejét. A 'nyelven szólásra' és a kézföltétellel kapott 'keresztség'-re való utalások elkerülték a figyelmemet, amikor a könyvet olvastam. Rám az tett nagy benyomást, hogy milyen világosan ismerte Dave Wilkerson Isten akaratát. Emlékszem, azt kívántam, hogy én is ilyen világos jeleket kapjak arra nézve, mit akar velem az Úr.”

RANAGHAN, Kevin - RANAGHAN, Dorothy: Catholic Pentecostals. Paulist Press, Paramus - New York -Toronto, 1969. 33. o.

A Bárka és Galamb elnevezésű lelkigyakorlatos házban bűnbánattal kezdték a lelkigyakorlatot pénteken, 1967. február 17-én este. Szombat délelőtt fölhangzott a kérdés: „Készen vagy arra, amit Isten tenni akar az életedben?” A hallgatókon lassan eluralkodott a hit atmoszférája. Újból és újból énekelték a Veni Creator himnuszt angolul. Délután Patti Gallagher cédulát rajzszögezett ki a hirdetőtáblára: CSODÁT AKAROK! Egyszercsak kiderült, hogy nincs víz. A szivattyú elromlott. Víz nélkül nem maradhattak másnapra, de abszurdnak látszott most félbehagyni a sokat ígérő együttlétet. „Imádkozzunk!” Egy fiú, aki másokkal együtt imádkozott, hogy a vízprobléma megoldódjék, az esti bibliai elmélkedés után lement, és megnyitotta a csapot. Bőséges sugárban ömlött a víz! Sokan nem is tudták, hogy baj volt a vízvezetékkel, de akik tisztában voltak a gonddal, most a hit örömét tapasztalták. (Csak egy „kis csoda” történt, a házat gondozó nővéreknek sikerült fölhajtaniuk egy szerelőt, aki szombat délután megjavította a szivattyút.) Egy lány, Karin Sefcik, a kápolnában térdelt, hogy hálát adjon Istennek. Ekkor berobbant az előbb említett fiú, David Mangan, és teljes hosszában arcra borult az Úr előtt. „Az oltár előtt álltam, és a következő dolog, amit észrevettem, az volt, hogy leborulva fekszem a földön, sírok, és olyan elragadtatott örömet érzek, amilyet talán soha többet nem fogok érezni. Jobban sírtam, mint bármikor életemben, de egyetlen könnyet sem hullattam. Jézus Krisztus hirtelen olyan valóságossá és annyira jelenlevővé vált, hogy mindenhol őt éreztem köröskörül. A szeretetnek olyan érzése zúdult rám, hogy meg se próbálom leírni. Egy idő múlva (nem tudom, meddig tartott) a lábamra segítettek, és miközben lementem a lépcsőn, tudtam, hogy Isten Lelke cselekedett bennem az imént.”

NewCovenant 1985/1. 7. o.

RANAGHAN i.m. 26-27. o.

Estére azt tervezték, hogy a sok imádság és beszéd után megünneplik három társuk (köztük egy pap) születésnapját. De a parti valahogy nem akart elkezdődni. Egy jegyespár – Paul Grey és Maryanne Springle – hallott a Szentlélekben való megkeresztelkedésről. Vágy ébredt bennük, hogy elnyerjék ők is. Ralph Keiferhez fordultak, aki fölment velük az emeletre és imádkozott értük, anélkül, hogy a többiek tudtak volna erről. Mélyen megérintette őket a Szentlélek, és nyelveken kezdték dicsérni az Urat. Egy idő múlva vissza akartak menni a többiekhez, de nem szándékoztak beszámolni élményükről. Közben azonban Patti Gallagher indítást érzett, hogy a kápolnába menjen. „Fölmentem a kápolnába, anélkül, hogy tudtam volna, miért is teszem. De alighogy letérdeltem, remegni kezdtem. Hirtelen nem volt kedvem elmenni onnan. Emlékszem, vitatkoztam önmagammal, hogy Krisztus jelen van a többiekben, és hogy le kell mennem hozzájuk, nem tölthetem a kápolnában egész életemet. Három másik hallgató is ott volt, amikor váratlanul betöltött a Szentlélek, és megérintett, hogy Isten valóság. Nevetni és sírni kezdtem egyszerre, mert nem csupán azt tudtam, hogy Ő valóság, hanem azt is, hogy szeret bennünket. És az ő szeretete majdnem őrült, mert mi annyira méltatlanok vagyunk, és ő mégis bőven adja kegyelmét. Meg akartam osztani ezt a csodálatos tudást és örömet a többiekkel, de olyan távolinak tűntek. Egy pillanatra azt gondoltam, hogy ez csak gyönyörű álom. A következő pillanatban azt vettem észre, hogy leborulva fekszem az oltár előtt, és Krisztus békéje tölt be... Azon az éjszakán az Úr az egész csoportot a kápolnába hozta. Nem győztem imádkozni, hogy a többiek is megismerjék őt. Korábbi szégyenlősségem a hangos imádkozással kapcsolatban teljesen eltűnt, ahogy a Szentlélek beszélt belőlem. A tanárok aztán föltették kezüket némelyik hallgatóra, de legtöbbünk akkor kapta meg a 'Szentlélekben való keresztséget', amikor az Oltáriszentség előtt térdelt és imádkozott. Némelyikünk nyelveken kezdett beszélni, mások a megkülönböztetés, a prófécia és a bölcsesség ajándékát kapták. De a legfontosabb ajándék a szeretet gyümölcse volt, amely összekötötte a közösséget. Az Úr Lelkében olyan egységet találtunk, amit régóta igyekeztünk létrehozni saját erőnkből.”

Nem szószerint a teljes csoportot. Voltak, akik aludtak. Ez később tisztázódott. K.G.

Uo. 34-35. o.

Este tíztől hajnali kettőig imádkoztak. A résztvevők egy része békében szunnyadt, de a többiek megteltek mennyei tűzzel. Ez volt a híres Duquesne Weekend. Patti Gallagher (aki azóta családanya lett, férje után Patti Mansfieldnek hívják) ma már pontosan tudja, hogy Isten kitüntető figyelme vezette őt éppen erre az egyetemre... Még egy fontos körülmény: 1967. február 18-án Florence Dodge neopentekosztalista csoportja ima-virrasztást tartott a lelkigyakorlatozó katolikusokért. Hála legyen Istennek a protestáns testvérek szeretetéért! Azon az éjszakán valami megszületett, ami számos kérdésünkre ad újszerűen hangzó, de a kereszténységgel egyidős választ.
A pittsburghi események híre eljutott a Notre Dame egyetemre is (South Bend, Indiana). A Ranaghan-házaspár, Kevin és Dorothy könyvében olvassuk: „Közvetlen reakciónk gyanakvás és kétkedés volt... De jól ismertük ezeket az embereket... Tudtuk, hogyha ők valami jót találtak ebben a kézrátételes dologban, akkor kell lennie benne valaminek. Február közepén Ralph Keifer South Bendbe jött hivatalos ügyben, és nálunk töltötte a hétvégét. Ő néhányadmagával már megkapta a 'Szentlélekben való keresztséget', de a Duquesne Weekend akkor még nem történt meg. A nyugodt tűz, amely Ralphban égett, mindkettőnknek nyilvánvaló volt. Valósággal új ember volt, olyan, aki jobban középpontba helyezi Krisztust... Hosszúra nyúló estéken, sok csésze kávé fölött, előhoztunk minden intellektuális, esztétikai és pszichológiai ellenvetést... Hetek teltek el. Egy este csöngött a telefon. Ralph volt, Pittsburghból hívott, beszámolt a 'Duquesne Weekend' csodáiról, néhány könyvet ajánlott olvasásra, és közölte, hogy egy másik oktató, jó barátunk, akit szintén betöltött a Lélek ereje, látogatóba jön hozzánk a következő hétvégén.” Arra a hétvégére úgyis éppen imaösszejövetel volt tervezve Ranaghanéknál. Húsz-harminc személy jött össze az alkalomra, amelyen a pittsburghi látogató kijelentette: „Nem kell többet hinnem a pünkösdben, én láttam azt!” Biztonsága és imájának ereje megingatta a kételkedőket. Másnap este újabb imaösszejövetelre gyűltek össze, ezúttal a Ghezzi-házaspár (Bert és Mary Lou) lakásán. A pittsbourghi vendégen kívül kilencen voltak. Két résztvevő imát kért a Szentlélek keresztségéért. A látogató (érdekes, de egyik beszámoló sem említi a nevét) „azt válaszolta, hogy nem lát különösebb okot arra, hogy ő tegye ezt, és biztos, hogy neki nincs ereje, hogy bárkivel is lelki adományokat közöljön. De mert kívánják, hajlandó imádkozni velük, és bízik benne, hogy Isten meghallgatja az ilyen imát. Egy-két percig imádkozott, olyan határozottan, hogy ez ismét mély benyomást tett. Kérte Istent, hogy teljesítse ígéreteit, és küldje el Lelkét, erővel telve. Aztán egyenként imádkozott mindazokért, akik kérték, közben fejükre léve két kezét. Végül mindenki sorra került. Ez március 5-én, vasárnap történt. Látható karizmák nem jelentkeztek, de az imádság új lendülete, a hit elmélyülése és Krisztus szeretetének megtapasztalása igen.

Uo. 38-39. o.

O'CONNOR, Edward: The Pentecostal Movement in the Catholic Church. Ave Maria Press, Notre Dame, Indiana. 1971. 39. o.

Uo. 41. o.

Március 13-án egy csoport (főleg azok, akik már megízlelték a Lélek keresztségét) meglátogatta Ray Bullardot a közeli Mishawakában. Bullard az Assemblies of God presbitere és a Teljes Evangéliumi Üzletemberek South Bend-i csoportjának vezetője volt. A pünkösdi vendéglátók és a katolikus látogatók nagyon különböztek egymástól egyházi kultúrájukat tekintve, de a Jézusba vetett közös hit erejében képesek voltak együtt imádkozni. Azon a hétfő estén a katolikusok közül is sokan megkapták a nyelvek adományát. Nagy örömben dicsérték együtt az Urat. Aztán a keresztény megosztottság tragikuma is megnyilatkozott. „Most, hogy megkaptátok a Szentlelket, mikor akarjátok elhagyni a katolikus Egyházat?” – kérdezte két katolikus egyetemistától egy nyugalmazott pünkösdi misszionárius. Azok meglepődve válaszolták, hogy egyáltalán nem áll szándékukban elhagyni a katolikus Egyházat. „Akkor el fogjátok veszíteni a Lélek ajándékát!” – hangzott a fenyegetés. „Hagyd – húzta el egy hölgy – , hadd jöjjenek rá maguktól.” Azóta se „jöttek rá”. A Notre Dame egyetem a katolikus karizmatikus ébredés fontos színhelye lett.

Uo. 46-47. o.

A már említett Ralph Martin, aki szintén hallotta a pittsburghi híreket, némi ellenállás és reflexió után szintén érdeklődni kezdett a Szentlélek keresztsége után. Steve Clarkkal együtt az események színhelyére utazott. „Az első este Pittsburghben, 1967 márciusában, munkatársam. Steve és én résztvettünk egy kis imaösszejövetelen, talán tíz emberrel. A közepe táján odajött hozzám egy férfi, és megkérdezte, akarom-e, hogy imádkozzék a Lélek további felszabadulásáért életemben. Bíztam benne és abban, amit mondott, így hát letérdeltem. Két kezét könnyedén a fejemre tette, és imádkozni kezdett. Nem tapasztaltam Istenből semmi megdöbbentőt, csak annak érzését, hogy még többet is akar tenni életemben. Körülbelül egy óra múlva ennek a férfinak a felesége félrevont és azt vetette föl, hogy ha most egyszerűen elkezdek beszélni, nyelveken fogok imádkozni. Úgy is tettem, és nevetés, sírás és éneklés kíséretében megtapasztaltam Isten Lelkének felszabadulását, miközben nyelveken imádkoztam. Hirtelen eszembe jutott, amit három éve észleltem, és tudtam, hogy most jöttem rá valamire, amit Isten akkor próbált megtenni.”

MARTIN, Ralph: Hungry for God. Fleming H. Revell, Old Tappan, New Jersey, 1974. 60. o.

Ralph Martin és Steve Clark visszatértek East Lansingbe, a Lélek örömével szívükben. Hirdették friss élményüket a Michigan State University hallgatói között. Április 7-től 9-ig erről az egyetemről mintegy negyvenöten jöttek – lelkipásztorukkal együtt – a Notre Dame egyetemre, hogy az ottani tapasztalatokban osztozzanak. Ez a nagy összejövetel magára vonta a nyilvánosság figyelmét. A South Bend-i krónikába Michigan State Weekend néven vonult be. Több pünkösdi szabadegyházas vendég is akadt; egyikük, egy lelkész fia, farmernadrágot és pulóvert öltve könyveket vett a hóna alá, hogy hallgatónak nézzék, mert nem tudta, hogyan fogadnák a katolikusok... A Lélek öröméből fakadó egységet tapasztalva, egyik pünkösdi látogató fölkiáltott: „Testvérek, nem tudom elmondani nektek, mennyire boldog vagyok, mert látom, hogy a katolikusok is megkaphatják a Szentlelket!”

O'CONNOR i.m. 61. o.

Mint mondottam, a katolikusok mindig is megkaphatták a Szentlelket. De mindig kaphatnak többet a Lélek élő tüzéből.

Tűz az Egyház szívében
1967 lángoló tavasza után a „katolikus pünkösd-mozgalom” gyors terjedése következik. Ha valaki ennek történetét részletesen meg akarná írni, „azt hiszem, annyi könyvet kellene írnia, hogy nem tudná az egész világ sem befogadni” (Jn 21,25). A világi katolikusok után papok, szerzetesek, püspökök is bekapcsolódnak (Suenens bíborosé a legismertebb név). Az „új pünkösd” átterjed Európába és a többi földrészre. Imacsoportok alakulnak magánházakban és plébániákon. Nagyobb imaösszejövetelek, lelkigyakorlatok, találkozók, kongresszusok szerveződnek. Új, elkötelezett katolikus és ökumenikus közösségek keletkeznek. Folyóiratok születnek, könyvtárnyi könyvet írnak a témáról. Jók a gyümölcsök: hitükben közömbössé vált emberek újból szentségekhez járulnak és lelkesen imádkoznak, szolgálatukban megfáradt papok megújult lelkesedéssel kezdenek dolgozni, a szekularizmustól megzavart fejekben helyre kerülnek a katolikus hit fontos igazságai (Jézus istensége, valóságos jelenléte az Oltáriszentségben, a kereszten szerzett megváltás, Jézus testi föltámadása, a harc a sötétség valós hatalmai ellen, a bűnbocsánat szentségének megtisztító ereje, a betegek szentségének hatékonysága, az imádság értéke, az életszentségre való meghívás, az Úr második eljövetele, a Szentírás mint Isten szava, a megbocsátás kötelessége, a szexuális tisztaság követelménye stb.). Megszületik az új mozgalom „hivatalos” (a Szentszéktől is használt) elnevezése: katolikus karizmatikus megújulás. A spontán módon használt kifejezés a „karizmatikus mozgalom” volt, de a résztvevők a „mozgalom” szót „megújulásra” cserélték, nehogy valaki azt gondolja, hogy az emberi szervezésből született sokféle program valamelyikével áll szemben. A „karizmatikus” szót is sokan értik félre, ezért magam is szerencsésebbnek érezném a Suenens által javasolt „pünkösdi megújulás” elnevezést, ám ez gyakorlatilag nem került használatba. Az olaszok „Lélekben való megújulásról” beszélnek, ez azonban – legalábbis a magyarban – kissé körülményes. Németül használatos a Geisterneuerung is, amit egyesek átvittek a magyarba („Lélek-újulás”), csakhogy ez a német irodalomban inkább a Szentlélek-keresztség kifejezés helyettesítője. A mozgalmat magát Heribert Mühlen professzor sugallata nyomán Gemeindeerneuerung, „egyházközségi megújulás” néven említik német nyelvterületen, de ez nem utal a pünkösdi jellegre. Hozzá szokták tenni a charismatische jelzőt, így viszont a Gemeinde tűnik szószaporításnak. A terminológiai erőfeszítések mögött az a törekvés húzódik meg, hogy elhatárolják a katolikus pünkösdi megújulást a szabadegyházas pünkösd-mozgalomtól, de oly módon, hogy az evangélikusokkal közös megjelölést használhassanak. Úgy gondolom, ez német probléma. Mi magyarok aligha tehetünk okosabbat, mint hogy az angol Catholic Charismatic Renewal kifejezés fordítását fogadjuk el. Világszerte ez terjedt el leginkább, és eléggé egyértelmű is. A mozgalom római irodája is az International Catholic Charismatic Renewal Office (rövidítve ICCRO) nevet vette föl, később a Szentszék International Catholic Charismatic Renewal Services (rövidítve ICCRS) néven hagyta jóvá. Megjegyzem még, hogy nem valami szerencsés „szentlelkesekről”, „karizmatikusokról” beszélni, hiszen az egész Egyház szentlelkes és karizmatikus. A köznapi nyelvben azonban alig kerülhetők el az ilyen pontatlan túlegyszerűsítések.
A Megújulás (gyakran így rövidítik le a három szóbál álló elnevezést) 1990-es statisztika szerint több mint hetvenmillió katolikust érintett meg. Ezek közül több mint tizenegymillió maradt aktív a statisztika készültekor. A lemorzsolódási arányon nem fogunk csodálkozni, ha megfontoljuk, hogy a Szentlélekben való megkeresztelkedés – mint tisztáztuk – beavatási tapasztalat, amely az életszentségtől még igen-igen távol álló embereket ragad Istenhez, anélkül, hogy megszüntetné az emberi állhatatlanságot, a pszichológiai gyöngeségeket, a jellemhibákat, a bűnös hajlamokat, a világias környezet nyomását. A „forgóajtó-szindróma” – az a jelenség, hogy egyesek kimennek, miközben mások bejönnek – nagyon ismerős a karizmatikus megújulásban. Ezzel együtt azonban a mai katolikus Egyház legdinamikusabb lelki mozgalmáról van szó. (Későbbi statisztikai adataim sajnos nincsenek.)

Good News jubileumi különszáma, 1992. 56-57. o. A magyar kiadásban: 52-53. o.

Hogyan fogadta a karizmatikus megújulást a hivatalos Egyház? A püspökök első reakciói óvatosak voltak, de nem elutasítóak. (Érdekes tény, hogy a protestáns egyházakban inkább előfordult a kezdeti negatív reagálás hivatalos részről. A különbség magyarázata: a katolikus Egyház soha nem deklarálta hivatalosan, hogy a karizmák kora lejárt; éppen ellenkezőleg, a katolikus gondolkodásban mindig jelen volt a karizmatikus princípium.) Hamarosan mind több lett a pozitív értékelés az egyházi hatóságok részéről, természetesen a nagyon is indokolt figyelmeztetések mellett. (A figyelmeztetések indokait, a karizmatikus megújulás kockázatait rövidesen tárgyaljuk.} Különösen fontos az elismerő hang, amit VI. Pál pápa megütött.
1973. október 10-én (történetesen Prohászka Ottokár születésének évfordulóján) VI. Pál a katolikus karizmatikus megújulás tizenhárom vezetőjét fogadta a világ minden tájáról. Melegen, bátorítóan szólt hozzájuk. Kifejezte érdeklődését a mozgalom iránt, és hozzátette: „Együtt örvendünk veletek, drága barátaink, a lelki élet megújulásán, amely ma megnyilvánul az Egyházban.” Felsorolta a Megújulás pozitív vonásait: „Érzék a mély imához, személyesen és csoportosan, visszatérés a szemlélődéshez és Isten dicsőítésének hangsúlyozása, a vágy, hogy teljesen Krisztusnak szenteljük magunkat, nagy készség a Szentlélek útmutatásainak elfogadására, a Szentírás odaadóbb olvasása, nagylelkű testvéri szeretet, szándék az Egyház szolgálatában való részvételre. Mindebben fölismerjük a Lélek titokzatos és diszkrét működését, aki az Egyház lelke... Imádkozunk, hogy betöltsön benneteket a Lélek teljessége, és az Ő örömében és szentségében éljetek. Kérjük imáitokat, és megemlékezünk rólatok a szentmisében.”

MARTIN, George: An Introduction to the Catholic Charismatic Renewal. Servant Books, 1975. 10-11. o.

1974. október 16-án, a szerdai általános kihallgatáson, VI. Pál ezt mondotta: „Az Egyház a Szentlélek kiáradásából él, amit kegyelemnek nevezünk. Ő fölszereli és irányítja az Egyházat különböző hierarchikus és karizmatikus ajándékaival... A kegyelem szükségessége abszolút szükségletet jelent az ember részéről; szükségletet, hogy pünkösd csodája folytatódjék az Egyház és a világ történetében. Folytatódnia kell, abban a két formában, amelyben a Szentlélek ajándékát az ember elnyeri, egyfelől abban, amely megszentelésére szolgál, másfelől azokban a speciális adottságokban, amelyeket karizmának nevezünk... Azt kell remélnünk, hogy új bősége fogja elárasztani napjaink Egyházát nemcsak a kegyelemnek, hanem a karizmáknak is.” Beszéde végén az írott szövegen túllépve így szólt: „Mit jelent a karizma? Ajándékot. Kegyelmet. Vannak speciális kegyelmek, amelyeket egyik személy a másikért kap, a közös jóért. Az egyik a bölcsesség adományát kapja, hogy tanító legyen, a másik a csodatétel adományát, hogy olyan dolgokat tehessen,amelyek a bámulat és csodálkozás révén hitre szólítják az embereket; és így tovább.” Kifejezte a reményt: „Milyen csodálatos volna, ha az Úr még növelné a karizmák kiárasztását, hogy gyümölcsözővé, széppé és csodálatossá tegye az Egyházat, képessé önmaga megszilárdítására, ami érdeklődést és meglepetést vált ki még ebből a profán, szekularizált világból is. Megemlítünk egy könyvet, amely pontosan ebben az időben íródott, Suenens bíboros Új pünkösd? c. könyvét. Ebben igazolja ezt az új várakozást, amely valóban történelmi gondviselés lehet az Egyház számára, s amely a karizmáknak nevezett természetfölötti ajándékok kiáradásán alapul.” Befejezésül a pápa hangsúlyozta, hogy a Szentlélek teljességének befogadása „hitet követel, alázatot és bűnbánatot kíván, és normális körülmények között szentségi keretekben történik. Továbbá vallásos életünk gyakorlásában csöndet, meditációt, odahallgatást igényel, és mindenek fölött hívogatást és imádságot, ahogy az apostolok is tettek Máriával az emeleti teremben. Tudnunk kell várni, tudnunk kell kiáltani: Jöjj, Teremtő Lélek! Ó jöjj, Szentlélek!”

Uo. 11-12. o.

Az 1975-ös szentévben VI. Pál pápa hangsúlyozta, hogy a szentév lényege az ember belső megújulásában áll. „Az embernek belülről kell megújulnia. Ez az, amit az evangélium megtérésnek, bűnbánatnak, a szív megújulásának hív.” Majd így folytatta: „Mi az, amit áldott és szeretett Egyházunk első és utolsó szükségletének érzünk? Mi az? Ki kell mondanunk, mi az, miközben remegve könyörgünk érte, mert az Egyház titkáról és életéről van szó. Tudjátok, mi az: a Szentlélek, az Egyház éltetője és megszentelője, isteni lélegzetvétele, vitorláiban a szél, egységének princípiuma, világosságának és erejének belső forrása, támasza és vigasztalója, karizmáinak és dicsőítő énekének, békességének és örömének ajándékozója, boldog örök életének záloga és nyitánya. Az Egyháznak szüksége van a maga állandó pünkösdjére, szüksége van tűzre a szívében, szavakra az ajkán, próféciára a látásában. Kell, hogy az Egyház a Szentlélek Temploma legyen, ami a belső élet teljes tisztaságát jelenti. Élő emberek, fiatalok, Istennek szentelt lelkek, testvéreink a papságban, hallgattok ránk? Ez az, amire az Egyháznak szüksége van. Szüksége van arra, hogy a Szentlélek legyen bennünk, mindegyikünkben, mindnyájunkban együttesen, bennünk-az-Egyházban.”

New Covenant 1978/10. 29. o.

FALVO, Serafino: The Hour of the Holy Spirit. St. Paul Publications, Athlone, 1975. 89-90. o.

Az 1975-ös szentévben a katolikus karizmatikus megújulás harmadik nemzetközi kongresszusát tartotta Rómában. Május 19-én VI. Pál a kongresszus tízezer résztvevője előtt mondott beszédet. „Ebben a szentévben – mondotta – , kedves fiaink és leányaink, Róma városát választottátok harmadik nemzetközi kongresszusotok színhelyéül. Arra kértetek bennünket, hogy találkozzunk veletek a mai napon, és szóljunk hozzátok. Ezzel meg akartátok mutatni ragaszkodásotokat a Jézus Krisztus által alapított Egyházhoz, és mindahhoz, amit Péter széke kifejez számotokra. Ez az erős vágy, hogy az Egyházban helyezkedjetek el, hiteles jele a Szentlélek működésének... Amint múlt októberben néhányotok előtt mondottuk, az Egyháznak és a világnak több szüksége van rá, mint valaha, hogy pünkösd csodája folytatódjék a történelemben... Semmi sem szükségesebb ebben a mindinkább szekularizálódó világban, mint ennek a 'lelki megújulásnak' tanúsága, amelyet a Szentlélek a szemünk láttára hív életre a legkülönbözőbb tájakon és környezetekben... Hogyne lenne tehát ez a 'lelki megújulás' esély az Egyház és a világ számára?”
Az esély fenntartásához a Szentatya hangsúlyozta a lelkek megkül6nböztetésének szükségességét, három elv szerint:
1.) hűség az Egyház hiteles tanításához;
2.) az értékesebb, a közösség számára hasznosabb adományok keresése;
3.) a szeretet feltétlen primátusa.
Beszédét ezzel a fölkiáltással fejezte be: „Jézus az Úr! Alleluja!” Miután a francia nyelven elhangzott beszédet spanyolul és angolul is összefoglalta, ismét túllépett az előre leírt szövegen, és szabadon beszélt tovább, olasz nyelven. Többek között ezeket mondta: „Nagyon gyümölcsöző lesz korunk számára, testvéreink számára, ha lesz egy generáció, a ti generációtok, fiatalok, amely hangosan odakiáltja a világnak pünkösd Istenének dicsőségét és nagyságát... Ma vagy odaadással, mélységgel, energikusan és örömmel éli valaki a hitét, vagy elveszíti azt.”

MARTIN, Ralph: Fire on the Earth. Servant Books, Ann Arbor, 1970. 87-92. o.

Tűnődöm: amikor ezek a biztató szavak elhangzottak, semmit sem sejtettem a Megújulásról. Abban az évben találtam rá, amikor VI. Pál – akinek nagyságára és a Lélek előtti nyitottságára csak megrendülten tudok gondolni – az Élet Teljességébe távozott (1978). II. János Pál pápa megnyilatkozásait viszont már érdekeltként igyekeztem figyelemmel kísérni.
A lengyel pápa 1981. május 7-én a vatikáni kertekben fogadta a katolikus karizmatikus megújulás negyedik nemzetközi vezetőkonferenciájának 523 résztvevőjét. (Hat nappal később érte Ali Agca golyója.) Emlékeztetett a három elvre, amelyet VI. Pál pápa megfogalmazott a Megújulás számára. Aztán így folytatta: „Pál pápa a Lélekben való megújulást esélynek nevezte az Egyház és a világ számára, és az akkori kongresszus óta eltelt hat év igazolta azt a reményt, amely vízióját inspirálta. Az Egyház látta gyümölcseit az imádság iránti odaadásotoknak, az életszentség iránti mélyebb elkötelezettségeteknek, s Isten szava iránti szereteteteknek. Különös örömmel figyeltük meg, hogy a Megújulás vezetői mindjobban kialakítottak egy széles egyházias látókört, és erőfeszítéseket tettek, hogy ezt a látásmódot mindinkább érvényesítsék azok között, akik vezetésükre vannak bízva.” Figyelmeztette a Megújulás vezetőit az imádság, az igaz tanítás, a püspökökkel és papokkal való együttműködés, továbbá az ökumenikus elkötelezettség fontosságára. A Szűzanyára bízta a mozgalmat. Beszéde után – magnóról hallgattam – ő maga kérte, hogy énekeljenek valamit, és sokáig együtt énekelt a résztvevőkkel.

International Newsletter 1981.3. Melléklet.

1982. november 12-én a Katolikus Karizmatikus Megújulás Nemzetközi Tanácsát fogadta a Szentatya. (ICCRO Tanácsnak is hívták; újabban ICCRS-nek. Ez a szerv felügyeli a római iroda működését. Az egész struktúra informatív és koordinatív jellegű, nincs joghatósága.) A tanács tagjai és az iroda munkatársai résztvettek a pápa reggeli miséjén; míg a Szentatya öltözött, elénekeltek egy éneket, majd nyelveken énekeltek tovább. A mise utáni fogadáson II. János Pál gratulált Kevin Ranaghannak „a szép énekhez”. Az üdvözlő szavakra így válaszolt: „Nagyon jó! Csak haladjatok előre! Nagyon köszönöm! Nagyon köszönöm!” 

International Newsletter 1983.1. 3-4. o.

A katolikus karizmatikus megújulás ötödik nemzetközi vezető-konferenciájának 538 résztvevőjéhez II. János Pál pápa 1984. április 30-án (a jubileumi szentév lezárása után) a következő szavakat intézte: „A valóságos nyitottság a Szentlélek iránt, aki élteti és irányítja az Egyházat, hozzásegít benneteket, hogy egységben éljetek az Úr Jézussal. Ez az erőtök, ez sajátos kincsetek, és ezt különböző módokon igyekeztek gyakorolni. De Istennek ez az ajándéka egyúttal törékeny kincs, olyan, amelyre különösen vigyázni kell. Ezért nemzetközi találkozótok az Egyház központjában, olyan időben, amelyet annyira jellemez a megváltás jubileuma, döntő jelentőségű lehet az egész katolikus karizmatikus megújulás számára.” A pápa az Egyház szentségi életébe való szoros begyökerezést hangsúlyozta.

International Newsletter 1984.3. 3-4. o.

A hatodik nemzetközi vezető-konferencia 1000 résztvevőjéhez 1987. május 15-én így beszélt a Szentatya: „Nagyon boldog vagyok, hogy találkozhatom veletek ma, és azzal kezdem, hogy biztosítani akarlak benneteket: Krisztus iránti szeretetetek és az Igazság Lelke iránti nyitottságotok a legnagyobb mértékben értékes tanúság az Egyház küldetésében a világon... Ebben az évben van a karizmatikus megújulás huszadik évfordulója a katolikus Egyházban. A Megújulás életereje és gyümölcsöző volta minden bizonnyal a Szentlélek erőteljes jelenlétéről tanúskodik, aki működik az Egyházban ezekben a II. Vatikáni Zsinatot követő években. Természetesen a Lélek vezette az Egyházat minden korban, és az adományok különböző fajtáit hívta életre a hívek között. A Léleknek köszönhetően az Egyház állandóan megőrzi fiatalos életerejét. És a karizmatikus megújulás ékesen szóló megnyilvánulása ennek az életerőnek napjainkban, bátor állítása annak, 'amit a Lélek mond az egyházaknak' (Jel 2,7), miközben a második évezred végéhez közeledünk.”

International Newsletter 1987.3. 2-3 .o.

Még egy idézet II. János Pál szavaiból, amelyeket 1992. március 14-én az ICCRO Tanácshoz intézett. „Amikor a katolikus karizmatikus megújulás kezdetének huszonötödik évfordulóját ünneplitek, szívesen csatlakozom hozzátok Isten dicsőítésében a sok gyümölcsért, amelyeket a Megújulás hozott az Egyház életében. A Megújulás kibontakozása a II. Vatikáni Zsinatot követően a Szentlélek különleges ajándéka volt az Egyház számára... E második évezred vége felé az Egyháznak minden eddiginél nagyobb bizalommal és reménnyel kell a Szentlélekhez fordulnia, aki szüntelenül a Szentháromság szeretetközösségébe vonzza a hívőket, látható egységbe építi őket Krisztus egyetlen testében, és misszióba küldi őket a föltámadt Krisztus apostolainak adott parancsa értelmében. Biztosnak kell lennünk abban, hogy a Szentlélek személyének és működésének mélyebb tudatosítása megfelel korunk szükségleteinek.” II. János Pál még két további módon juttatta kifejezésre a karizmatikus megújulás pozitív értékelését. Egyrészt olyan papok püspöki kinevezésével, akik köztudottan vezető szerepet játszanak a karizmatikus megújulásban, mint a francia Albert de Montleon, vagy a pápa egykori tanár-kollégája, Bronislaw Dembowski. Másrészt a lelkiségi mozgalmak és társulások elismerésével és ajánlásával, elsősorban a Christifideles laici apostoli buzdítás 29. pontjában, de igen figyelemreméltóan az 1991-es magyarországi látogatásakor a püspöki karhoz intézett beszéd 5. pontjában is.

International Newsletter 1992.2. 1. o.

Ratzinger bíboros, a Hittani Kongregáció prefektusa mondta a karizmatikus megújulásról: „Reménység ez, az idők pozitív jele, Isten korunknak szánt ajándéka. Az ima gazdagságának és örömének felfedezése a teóriákkal szemben és a racionalista szekularizmusnak egyre jobban kiszáradt és megmerevedett gyakorlatával szemben. Magam is tapasztaltam Münchenben, hogy ebből a mozgalomból került hozzám a legtöbb jó papi hivatás.”

RATZINGER, Joseph - MESSORI, Vittorio: Beszélgetés a hitről. Vigilia, Bp. 1990. 134. o.

Joseph Ratzinger, aki így nyilatkozott, azóta XVI. Benedek néven II. János Pál utóda lett. 2006. pünkösd vigiliáján Patti Gallagher Mansfield köszöntötte őt a római Szent Péter téren 400 000 ember előtt, a katolikus lelkiségek és új közösségek nevében...

Lásd: http://www.ccrno.org/PattiMansfield.Bio.Pic.11.06.htm (2007)

„Mindent vizsgáljatok meg”
A katolikus karizmatikus megújulás többszörösen kifejezett szándéka, hogy „az Egyház szívében” akar lenni, nem pedig a peremén. Igaz, peremjelenségként indult, de igazságtalan és tájékozatlan dolog volna ma is annak, sőt veszedelemnek tekinteni. A Szentszék püspök-tanácsadókat jelölt ki a Megújulás mellé (Suenens volt az első), az ICCRS pedig koordinatív szerepét gyakorolva igyekszik szorosra fűzni Róma és a világszerte működő Megújulás közötti szálakat. Hogy a karizmatikus megújulás nincs veszélyek nélkül, azzal a Szentatya is, a Megújulás felelős vezetői is teljesen tisztában vannak. Az ember esendő, amíg a földön él. Szüksége van bölcs megkülönböztetésre, józan fegyelmezésre. De ez mit sem változtat azon, hogy a katolikus karizmatikus megújulás lényegét az Egyház vezetői elfogadták a Szentlélek hiteles művének. Az Egyház szívébe fogadta a tüzet, amely a Duquesne egyetemen lángolt föl 1967-ben.
Mindez nem jelenti azt, hogy ne volna szükség józan megkülönböztetésre a Megújulás jelenségeivel szemben. Szekularizált társadalomban általában alacsony szintű az Egyház hitének ismerete, nálunk pedig a hitoktatás elnyomása a kommunista diktatúra évtizedeiben egyenesen katasztrofális tudatlanságot teremtett. Akik élő hitre ébredtek a karizmatikus megújulás hatására, azok nagyon sokszor a legkritikátlanabb módon átvettek olyan nézeteket, amelyek nem felelnek meg az Egyház tanításának. A hetvenes évek végén és a nyolcvanas évek elején alig lehetett olyan magyar katolikus karizmatikus közösséget találni, ahol ne fordultak volna elő tanbeli tévedések. (Említettem S. csoportját, amikor személyes tapasztalatomról számoltam be. Jellemző volt, nem kivételes eset.) Egy darabig azt hittem, hogy a protestáns hatás beszűrődése a katolikus „karizmatikusok” gondolkodásába speciális magyar jelenség, de amikor alkalmam nyílt külföldi papokkal erről beszélni, „megnyugtattak”, hogy náluk is ismerős a probléma. Az intenzív Szentlélek-megtapasztalás annyira hitelesen hat, hogy vele együtt könnyen hitelesnek fogadja el az ember mindazt a doktrínát vagy gyakorlatot, amely ezt a tapasztalatot körülveszi vagy kíséri. Ezért vették át sokszor katolikusok is annak a csoportnak a nézeteit, amely a Szentlélek-keresztség gyakorlatába bevezette őket, anélkül, hogy tisztában lettek volna azok nem-katolikus jellegével. Mikor a katolikus karizmatikus megújulás kezdetét elbeszéltem, volt alkalmam megmutatni, hogy az indulás e tekintetben tiszta volt. A pittsburghi Duquesne Weekend résztvevői mindnyájan katolikusok voltak, köztük jól képzett teológusok; pap is volt jelen. Az őket támogató neopentekosztalista csoport semmi összeférhetetlenséget nem látott a katolikus Egyház és a Szentlélek munkája között. Amikor a Notre Dame egyetem hallgatóit „térítési” kísérlet érte, ellenálltak. Nem mulasztották el tájékoztatni a püspököt sem. Magyarországon a kommunista uralom éveiben hasonló nyíltság nem volt lehetséges. Most már azonban ütött az igazság órája. Püspökeinknek meg kell ismerniük a karizmatikus megújulás tevékenységét, nekünk pedig engedelmes szívvel kell fogadnunk figyelmeztetéseiket. Még mindig sokkal becsületesebb nyíltan csatlakozni egy szabadegyházhoz, mint látszatra katolikusnak maradva nem-katolikus nézeteket terjeszteni, belülről bomlasztani.
Azokat azonban, akikre a lelkek megkülönböztetésének joga és terhe hárul, nagy tisztelettel arra kérem, hogy árnyaltan gondolkodjanak. Egyfelől: különbséget kell tenni tudatlanság és eretnekség között. Az eretnekséget jellemzi a makacs szembefordulás a tanító Egyház tekintélyével. Tapasztalatom szerint a nyolcvanas évek végére ez a magatartás nagy általánosságban eltűnt a magyar katolikus karizmatikus megújulásból; megtalálta külön szabadegyházas kereteit. Tudatlanság van bőven, de azt tanítással kell leküzdeni, nem elutasítással. Másfelől: különbséget kell tenni az egyes karizmatikus közösségek között. A karizmatikus megújulás nem homogén jelenség, és elvileg sem lehetséges homogénné tenni. Ez abból következik, hogy a Szentlélek-keresztség alaptapasztalatán kívül más nem köti össze a különféle karizmatikus csoportokat. Elméleti orientációjuk is, gyakorlatuk is a legmesszebbmenő változatosságot mutathatja föl. Igazságtalan tehát az az ítélet, amelyik egy vagy több csoport hibáit a teljes karizmatikus megújulásra általánosítja. Türelmesen arra kell törekedni, hogy a katolikus karizmatikus megújulás résztvevői helyes doktrinális eligazítást kapjanak a Biblia katolikus értelmezésével,a szentségekkel, a hierarchia szerepével, a lelki élet alapelveivel kapcsolatban. Egyébként erre nemcsak ők szorulnak rá, hanem az egész magyar katolikus társadalom, amelyben a tévhitek egész tömege terjedt el – például a szexuális és házassági erkölcs terén. Ezek leküzdésében éppen a katolikus karizmatikus megújulás lehet egyik komoly támasza a hierarchiának.
Miközben joggal fájlaljuk azt, hogy a karizmatikus tapasztalás sokakat a szabadegyházakba vezet, nem szabad azt gondolnunk, hogy ez a tendencia a karizmatikus megújulás lényegéből fakad. Inkább arról van szó, hogy az emberi felületesség a kisebb ellenállás irányában mozog. Ahol a Szentlélek vezetésének mély megélésével találkozunk, ott világosan kivehető egy éppen ellenkező irányulás: a Szentlélek megtapasztalása olyan keresést ösztönöz, amely végül a katolikus Egyházban pihen meg. Jól ismert tény, hogy a hazánkban is virágzó Nyolc Boldogság Katolikus Közösség két protestáns házaspár kezdeményezéséből született. Efraim testvér, az alapító, az 1975-ös római karizmatikus kongresszus alkalmából fogadta el a pápaság intézményét egy látomás folytán, miután a Szentlélek már régóta a katolikus hit irányában vezette. Hasonló utat járt be a hazánkban is többször megfordult Kim Kollins, aki evangélikus szülők leányaként gyermekkorában baptista közösségbe járt, eltávolodott Istentől, majd felekezetközi karizmatikus gyülekezetben tért meg. Amikor Európába jött, szívében egyre hallotta Isten hívását: „Gyere haza!” Keresése a katolikus Egyház közösségébe való teljes befogadással végződött, amit Jean Chabbert püspök végzett Arsban 1984. augusztus 2-án. Amikor katolizálása után Kim újból Amerikában járt, korábbi lelkipásztora, aki őt még mint protestánst evangélizáló szolgálatra küldte, megértéssel és szeretettel vette tudomásul lépését. Hadd hajtsam meg e helyen az elismerés zászlaját tiszteletes Marvin Crow, a garlandi (Texas, USA) International Christian Center lelkipásztora előtt! Az is figyelemreméltó, hogy Kim (elvált asszonyként) még protestáns korában elfogadta, hogy Jézusért magányos életet él (pedig a katolikus tanítást az újabb házasság lehetetlenségéről akkor még nem tette magáévá). Hasonló utat járt be egy másik női evangelizátor: Marilynn Kramar, aki az Assemblies of God pünkösdi közösségből lépett át a katolikus Egyházba. Idevág John Michael Talbot esete is, aki metodista család sarjaként rock-zenész lett, majd megtérve fundamentalista szabadkeresztény, végül pedig Assisi Szent Ferenc alakjában találta meg eszményképét: katolizált, és ma ferences testvérként mint „Isten trubadúrja” muzsikál. Egy protestáns házaspár, Dan és Cherry O'Neill, akik különböző szabadegyházakhoz tartoztak, a karizmatikus tapasztalat után a Szentlélek vezetése révén szintén a katolikus Egyházban találták meg lelki otthonukat. Dan O'Neill nemzetközi segélyszervezetet alapított, Cherry énekesnő és dalszerző. A karizmatikus megújulás egyik jól észrevehető hatása, hogy a katolikus Egyházat újra hitelessé teszi azoknak a protestáns hívőknek a szemében, akik korábban a katolicizmust az evangélium meghamisításának, a bálványimádás egy formájának tekintették. Nem triumfálni akarok a fölsorolt néhány példával, de mélyen hiszem, hogy a Lélek a katolicitás irányában dolgozik, mind az egyének, mind a közösségek életében. Az ökumenikus mozgalom komoly segítséget kapott a karizmatikus megújulásban, a felmerülő problémák ellenére is. Nem szabad azonban máról holnapra látványos eredményeket várnunk. Meg kell tartanunk az ökumenikus direktórium előírásait, sokat kell imádkoznunk, és engednünk, hogy a Szentlélek formálja a szíveket – a mienket is. Történelmi tavasznak vagyunk tanúi, a gyümölcsöket a jövő fogja leszüretelni.

EFRAIM Testvér: Kései esők. Nyolc Boldogság Katolikus Közösség, Péliföld-Szentkereszt, 1992. 37. o.

KOLLINS, Kim: Es ist nur der Anfang. Vier-Türme Verlag, Münsterschwarzach, 1990. 172. o.

New Covenant 1985/2. 8-11. o.

Uo.

New Covenant 1986/7. 24-27 o.

Visszatérve belső ügyeinkhez: vannak, akik nem doktrinális elhajlásokkal, hanem gyakorlati széthúzás keltésével, elkülönüléssel vádolják a karizmatikus megújulást. A probléma valós, időnként igen súlyos is a lehet, hiszen a karizmatikus és a hagyományos imamód nagyon elüt egymástól, a kétféle gyakorlat könnyen barikádok emeléséhez vezet. Mégis úgy vélem, hogy – amennyiben nem emberi féltékenység és versengés a megoszlás oka, ami persze gyarlóságunk folytán nagyon is lehetséges – a probléma nem kezelhetetlen. Kezelését a jelenlegi szentszéki attitűd sugallja, amely a karizmatikus megújulást az Egyházban működő lelkiségi mozgalmak egyikének tekinti. Minden ilyen mozgalomnak tudomásul kell vennie, hogy nem az egyetlen lehetséges utat képviseli, hanem csak egyet a sok lehetséges lelkiség jogos pluralizmusában. EI kell fogadnia, hogy mind a hagyományos katolikus lelkiélet, mind pedig az egyháziasság kritériumainak eleget tevő többi lelkiségi mozgalom járható útja az életszentségnek és az üdvösségnek. EI kell fogadnia továbbá azt is, hogy a katolikus hitélet alapja a helyi közösség, a plébánia volt és marad. Egyetlen mozgalom vagy közösség sem ignorálhatja az egyházközség igényeit és a plébános jogait. Ugyanakkor azonban mind a plébánosnak, mind a tradicionális ösvényeken járó hívőknek tudomásul kell venniük, hogy a lelkiségi mozgalmak elismerése és okos támogatása nincs az ő tetszésükre bízva, hanem az Egyház hivatalos álláspontja értelmében kötelességük. „Arra kell buzdítani a papságot – mondja II. János Pál pápának a magyar Püspöki Karhoz intézett beszéde – , hogy ... adjanak teret a plébániákon azoknak a közösségeknek, társulatoknak és mozgalmaknak, melyeket a Gondviselés támaszt korunkban az Egyházban. Kellő 'megkülönböztetéssel' – amely a ti sajátos pásztori feladatotok – , mégis bizalommal kell néznetek a karizmák oly gazdag virágzására. Ebben a Szentlélek éltető dinamizmusa nyilvánul meg, aki Krisztus Titokzatos Testének mindig jelenlévő és hatékony Lelke.” Ahol a plébános nem biztosít egyházi helyiséget a karizmatikus imacsoportnak, nincs joga panaszkodni, hogy a csoport „elzárkózik”. Az elzárkózás egyébként is érdekes vád: ha egy „karizmatikus” program nyilvános, a kritika így hangzik: „Ránk akarjátok kényszeríteni!”, ha pedig zártkörű, a bírálat ezt a formát ölti: „Elzárkóztok!” A Megújulásba tartozóknak egyiket sem szabad tenniük: nem szabad másokra erőszakolniuk útjukat, sem pedig teljesen zárt programokra szorítkozniuk. A plébánosoknak pedig el kell fogadniuk II. János Pál pápa tanítását, amely szerint a híveknek az a joga, hogy hitéleti társulásokat alkossanak, nem a hierarchia engedményéből származik, hanem magában a keresztségben gyökerezik. Nem tekinthetik tehát rendellenességnek, hogy plébániájukon olyan közösségek is működnek, amelyeket nem ők irányítanak, ha felügyelik is tevékenységüket. Amennyiben pedig a plébános is résztvevője a karizmatikus megújulásnak, feltétlenül szabadságot kell engednie plébániáján a hitélet tradicionális irányzatainak és a többi lelkiségi mozgalomnak is, ha azok helyet kérnek ott. A plébánia területi, nem lelkiségi egység. Számolnia kell a lelkiségek pluralizmusával.

II. János Pál magyarországi látogatása. MKPK Sajtóirodája, Bp. 1991. 2.kiadás. 70. o.

Christifideles laici 29.

Ha a karizmatikus megújulás hívei és ellenzői között nincs meg a testvéri szeretet és a másik véleményének tiszteletben tartása, ebben mindkét fél hibás lehet. Aki valóban mélyen éli az Egyház tradicionális hitéletét, általában el tudja fogadni a karizmatikus megújulás őneki szokatlan megnyilvánulásait is, még ha a maga számára nem is igényli azokat. A baj a formák és szokások hitbeli tartalomtól kiüresedett kultuszával van, amelynek mentalitása olyan világosan tettenérhető például a húsvéti vigília időpontja körüli nézeteltérésekben, ahol a „hagyomány” hívei a megszokás pártjára állnak a kötelező egyházfegyelemmel és az ősibb hagyománnyal szemben. A szokás rabjai engesztelhetetlenek a karizmatikus megújulás iránt, mert szokatlan. Másrészt a karizmatikus megújulás résztvevői képtelenek a toleranciára akkor, ha karizmatikus elitgőg van bennük. A gőg általános emberi kísértés, és a sátán föl tudja használni, hogy a Szentlélek kegyelmeit hatástalanítsa. Mihelyt a karizmatikus megújulásban résztvevő személy – intenzív lelki élményétől sodortatva – azt gondolja, hogy csak ő találkozott hitelesen Istennel, és mindazok, akik ezt a fajta találkozást nem ismerik, őt kell hogy utánozzák, a sátánnak nyert ügye van. Fájdalommal állapítom meg, hogy ez a lelkület nem ismeretlen a karizmatikus megújulás köreiben. Mondok egy példát. Egy magyar írónőtől hallottam, hogy pápai kihallgatás után egy „karizmatikus” pap fölajánlotta, hogy megáldja. „Most áldott meg a pápa” – csodálkozott ő. „Az más! A pápa nem kapta meg a Szentlelket, de én megkaptam.” Ehhez hasonló esetek kelthetik azt a benyomást jószándékú hívőkben, papokban, püspökökben, hogy a karizmatikus megújulás „szektásság”, „elitizmus”, „elkülönülés”. Világosan kell tehát fogalmaznom. A karizmatikus megújulás résztvevőjének tudomásul kell vennie három dolgot:
1.) nemcsak az tért meg, aki úgy tért meg, ahogyan ő;
2.) nemcsak az keresztelkedett meg a Szentlélekben, aki úgy keresztelkedett meg a Szentlélekben, ahogyan ő;
3.) nemcsak az karizmatikus, aki úgy karizmatikus, ahogyan ő.
A karizmatikus megújuláson kívül is működik a Szentlélek az Egyházban. Senkinek sincs joga kétségbevonni azoknak a Szentlélek-megtapasztalásoknak a hitelességét, amelyek nem egyeznek meg az övével, mindaddig, amíg ezeket a tapasztalatokat az Egyház hite magába tudja fogadni.
Föltehető az a kérdés is (föl is teszik): normális jelenség-e egyáltalán a karizmatikus megújulás, vagy inkább pszichopatológiai tünet? Nos, bizonyos viselkedésformák kétségtelenül patologikusak. Ezeket azonban nem nehéz fölismerni. Kirívóak, bántóak, diszharmónikusak, ízléstelenek. Ilyenek a zagyva vagy önmutogató prófétálások, ilyen a nyelvkarizma disszonáns használata. Ezeket nem szabad szó nélkül hagyni. Az imaösszejövetel, bármilyen kötetlen is az imádság formája, mindig irányítást, vezetést igényel. A zavaró személyeket szeretettel meg kell kérni, hogy mérsékeljék feltűnő viselkedésüket. Amennyiben erre nem hajlandók, udvariasan el kell távolítani őket az összejövetelről. „Isten... nem a zűrzavarnak, hanem a békességnek az Istene” (1Kor 14,33). „Minden illő módon és rendben menjen végbe” (1Kor 14,40). A próféciákat egyébként is mindig megkülönböztetésnek kell alávetni. Dembowski püspök úrtól, az ICCRS tagjától tudom, hogy a hamis próféciák a Megújulás egyik legnagyobb gondját jelentik világszerte. További probléma, hogy mindig akadnak olyan személyek, akik érzelmi kielégítetlenségükben a karizmatikus megújulást használják arra, hogy belső sérüléseik gyógyulásáért imát kérve, gyóntatójuk vagy csoportjuk idejét pazarlóan vegyék igénybe. Való igaz, hogy Isten gyógyulást ad az imádságon keresztül, ha az hittel és a Lélek erejével történik: kiengesztelődések történnek, érzelmi problémák oldódnak, kényszerességek szűnnek meg. E gyógyulás menete azonban nem az, hogy valaki egyre többet és többet foglalkozik és foglalkoztat saját pszichés világával, hanem éppen ellenkezőleg az, hogy megtanul kóros önmagába-süppedés nélkül élni. Ellene mondva a hibás magatartásoknak, mindennapi keresztjeinket egyre nagyobb készséggel magunkra véve, növekvő örömmel járhatjuk a bizalom és a lelki gyógyulás útját. Azok, akik mindig többet és többet követelnek mások idejéből, nem is akarnak valójában kigyógyulni problémáikból, hiszen e problémák biztosítják számukra a lelkiatya vagy a csoport törődését. Ebbe a csapdába nem szabad belemenni, mert az eredmény csak az elhatalmasodó pszichés zűrzavar, „becsavarodás” lehet. A karizmatikus megújulás egyik lehetséges tévútjának látom, hogy túl sok önmagunkkal való foglalkozásra indíthat, ha nem tanulunk meg magunkról megfeledkezve, önzetlenül szolgálni a közösségben. Az introspekció egészséges a napi lelkiismeretvizsgálat alatt, és a (gyakori, de rövid) gyónásokra való készülés során. Egyébként azonban Jézust kell szemlélnünk, minden örömünkkel-fájdalmunkkal őhozzá kell fordulnunk.
Mi, magyarok, depressziós fajta vagyunk: rosszul kommunikálunk, hamar csüggedünk. Ezért és a káromkodás ördögi szokása miatt olyan magas az öngyilkossági statisztikánk. Befelé forduló hajlamunk, merevségünk megnyilvánul abban is, hogy a karizmatikus imaösszejövetelek oldott stílusa, amely olyan természetesen jön a latin-amerikaiaknak, feketéknek, de még a fehér észak-amerikaiaknak is, nálunk inkább taszítja az átlagos védekező mechanizmusokkal fölszerelt embert. Idézek egy alig ismert verset, amely találóan fejezi ki nemzeti karakterünket: Péterhidi Gyula Hazám c. rövid költeményét.

PÉTERHIDI Gyula: Biztató, kedvesemnek. Versek. KALÁSZ, Bp.1943. 22. o.

    A nyelv, amelyen beszélni édes,
    A táj, mely ismerős, de sose unt,
    S lelkünk, örökké magányra éhes,
    Különös, komoly, hideg homlokunk,
    S dalunk, múltunktól szomorú, véres,
    Lobbanó szívünk, lobbanó dacunk:
    Hazám.

Igen, ilyenek vagyunk. De azért nézzük meg ezt az „örökké magányra éhes” magyart, amikor többezred magával bezsúfolva egy stadionba, helyéről felugorva tombol, mert csapata az utolsó percben belőtte a győztes gólt! Az emberi természet mindenhol azonos, ha vannak is temperamentum-különbségek. A magyar ember számára is normális, hogy tud együtt-örülni, együtt-ünnepelni, befelé fordulás helyett egy közös középpontra figyelni, magáról megfeledkezve beleszédülni egy nagy közös örömbe. Ebben senki nem lát semmi patologikusat, ha a stadionban történik. De nekünk, hívő keresztényeknek, nagyobb örömünk van egy győztes gólnál: Jézus föltámadása. Ez a döntő „gól”, ez a végleges győzelem a sötétség fejedelme fölött, ez a megnyílása a mennynek – ez ne váltson ki belőlünk önfeledt ünneplést? Isten boldogságának kiáradását a földre csak visszafogottan, mereven „normális” szemlélni? Itt a válasz azoknak, akik a karizmatikus megújulást egészében patologikusnak vélik. „A bolondok, akik fölemelt kézzel imádkoznak!” „Képesek táncolni a templomban!” De hát miért csak az ördögnek volna szabad táncolnunk? A diszkók és bulik volnának az öröm hiteles helyei? Ha „különös, komoly, hideg homlokunkat” a mennyei öröm kenete éri, ha „lobbanó szívünket” az isteni szeretet emésztő tüze járja át, nem az-e a normális, ha nyelvünk, kezünk, egész testünk a Föltámadott csodálatos jelenlétét hirdeti, olyan örömben, amelyet csak Isten gyermekei ismernek? Nekünk, depressziós nép fiainak, kicsit tanulnunk és gyakorolnunk kell ezeket a bátor kifejezési formákat, nem olyan spontánul kapjuk őket, mint – mondjuk – brazil testvéreink. De nem engedhetjük át ezeket az idegbetegeknek, mintha a normális emberhez méltatlanok volnának! Patologikus jelenségek keveredhetnek a karizmatikus megújulásba. Ki kell szűrnünk, féken kell tartanunk ezeket. A megújulás azonban a maga egészében egészséges jelenség. Az örömtelen kereszténység a kóros.
Beszéljünk az emberi esendőségről is. A Szentlélek keresztsége beavatási tapasztalat. Nem biztosít a bűn ellen, legföljebb kezdősebességet ad, hogy kerüljük a rosszat. Ha a karizmatikus megújulás résztvevői emberi gyarlóságokat árulnak el, ha hűtlenségbe, botrányba keverednek, ez nem a Megújulás érvénye ellen szól, hanem az állandó megújulás szükségessége mellett. Nem az a kérdés, hogy „megújultunk-e”, hanem az, hogy készek vagyunk-e mindennap jobban átadni magunkat az Úrnak. Másképp az Ellenség csapdájába esünk. S éppen azok kapnak legkönnyebben sebet, akik a harcban az első vonalban küzdenek... Bűnösök vagyunk, nem jobbak senki másnál. A klasszikus aszketika semmit sem veszít érvényéből a karizmatikus megújulásban. A bukdácsolásokon nem botránkozni kell, hanem Isten irgalmát kérni és kínálni a botladozóknak.
A karizmatikus megújulás eleven tapasztalattal rendelkezik arról is, hogy a sátán és a démonok – ahogy az Egyház mindig is vallotta – nemcsak az emberi szív rossz tendenciáinak megszemélyesítései, hanem személyes hatalmak, perverz szellemi erők. félelmetes ellenségek. Ez a tapasztalat érték, a lelki realitás fölfedezése, a hit megerősítése. Ellen kell állni azonban az ördöghisztériának, és a Gonosz elleni harcban is ügyelni kell az Egyház előírásaira. Az exorcizmus szertartása csak püspöki engedéllyel végezhető. Ugyanakkor minden hívőnek joga van arra, hogy Jézus nevében hittel és hatalommal imádkozza: „Szabadíts meg a gonosztól!” Jézus és Mária nevétől fut a démoni sereg.
A karizmatikus megújulás problematikus oldalaival éppolyan őszintén kívántam foglalkozni, mint amilyen őszintén Isten ajándékának tartom azt a katolikus Egyház számára. A gyakorlati kérdésekre nincsenek fekete-fehér válaszok. Distinkciókra van szükség. Mindent árnyaltan kell szemlélnünk. Pál apostol már megadta a felelős megkülönböztetés alapelveit: „A Lelket ki ne oltsátok. A prófétai beszédet meg ne vessétek. Mindent vizsgáljatok meg; ami jó, azt tartsátok meg. Mindenfajta rossztól óvakodjatok” (1Tessz 5,19-22).
Szép feladat. Nehéz, összetett feladat. Nincs kitérés előle. Isten nem hagy el bennünket! A megkülönböztetés is a Lélek ajándéka.

Jelek és csodák
Bár az emberi gyarlóság és a sátán aknamunkája folytán szüntelen erőfeszítéseket kell tennünk, hogy a karizmatikus megújulást megőrizzük a tévutaktól, maga a Megújulás a szuverén módon cselekvő Isten műve. Ezt legjobban a rendkívüli karizmák jelentkezése teszi kézzelfoghatóvá. Vakmerően törekednünk ezekre nem szabad, de éppúgy nem szabad „kioltanunk” sem a Lelket, amikor Isten megfoghatatlan szeretete jelek és csodák formájában avatkozik be Egyházának életébe.
Bár a katolikus karizmatikus megújulás kezdetének 1967. február 18-át, a Duquesne Weekend időpontját tekintjük, a neopentekosztalizmus lassú beszűrődése a katolikus Egyházba már a megelőző években elkezdődött, egy amerikai szerző becslése szerint körülbelül 1962-től. Érdekes és a protestáns Agnes Sanfordéhoz hasonló a katolikus Barbara Shlemon útja, aki először az Úr gyógyító hatalmát tapasztalta meg. „Mint hivatásos ápolónő, a délutáni műszakba voltam beosztva egy kis ... kórház sebészeti osztályán. A délelőtti váltástól kapott tájékoztatás szerint az egyik páciens kómában volt, és várni lehetett, hogy az éjszaka folyamán meghal. Ezt különösen szomorúvá tette az, hogy a beteg fiatal anya volt, három kicsi gyerekkel, és hatalmas küzdelmet vívott az életben maradásért kórházi kezelése folyamán. Amikor beléptem szobájába, hogy intravénás infúzióit ellenőrizzem, a látvány levertté tett. Az asszony súlya harminc kilóra csökkent, az is elsősorban folyadék volt a hasában, ami kilencedik hónapos terhességre emlékeztetett. Karja és lába fogpiszkáló vékonyságú volt, haja teljesen kihullott, bőre sötétsárga volt. Semmilyen stimulánsra nem reagált, gyöngén és akadozva lélegzett. Férjére pillantottam a szoba másik felében, és azt kívántam, bárcsak találnék szavakat, amelyek valami vigaszt nyújthatnak neki. Feleségének halála egészen közelinek látszott. Visszatérve a nővérszobába, megvallottam érzéseimet és tehetetlenségemet Harriet Saxtonnak, a velem együtt beosztott nővérnek. Egyetértett azzal, hogy a helyzet súlyos, de nem tartotta azt reménytelennek. Tudtam, hogy Harriet buzgó episzkopalista, aki mélyen hisz abban, hogy Isten valóban meghallgatja az imádságot. Mindazonáltal úgy éreztem, elrugaszkodik a valóságtól, amikor azt gondolja, hogy Isten be tud vagy akar avatkozni ebben az esetben. Szkepticizmusom nem riasztotta vissza. Azt javasolta a férjnek, hogy forduljon plébánosához és kérje felesége megkenését a szent kenettel. Sok éven át úgy tekintettek az olajjal való megkenésnek erre a szentségére, mint a halálra való előkészületre, az utolsó kenetre. Harriet elmagyarázta, hogy az éppen folyó vatikáni zsinat vissza akar térni e szentség eredeti hangsúlyához, a betegek kenetének fogalmához... A férj hosszasan mérlegelte döntését, végül belátta, hogy nem tehet mást. A pap, aki fölvette a telefont, néhány percen belül ott volt a kórházban, Idős ember volt, a helyi katolikus egyházközség plébánosa. Nyugodtan elvégezte a szertartás latin szövegét, közben meg-megállva és megkenve a szent olajjal a beteg asszony testét. Magával hozta a Szent Eucharisztiát is egy kis ostya formájában, de az asszony túl mély kómában volt ahhoz, hogy magához vehesse. A pap gyöngéden a nő ajkaihoz érintette a Szentostyát, aztán távozott a kórházból. Az egész cselekmény mindössze néhány percig tartott, a beteg állapotában nem következett be látható változás, és éjjel abban a tudatban fejeztem be a szolgálatot, hogy hamis reményt ébresztettünk egy reménytelen esetben. A következő délután újból bejöttem szolgálatra. Ahogy elmentem a haldokló asszony szobája mellett, benéztem, és földbe gyökerezett a lábam. Az ágy szélén ült és levest evett. Nem tudtam hinni a szememnek! A reggeles nővér, aki arra járt, tárgyilagos hangon közölte: 'Múlt éjszaka javulni kezdett.' Beavatásom Jézus Krisztus gyógyító erejébe megkezdődött...” Ez 1964-ben történt. Barbara megtanult eredményesen imádkozni a betegek gyógyulásáért, bekapcsolódott egy neopentekosztalista imacsoportba – amely kifejezetten kívánta, hogy a katolikus Egyházban maradjon! – , majd a pittsburghi események után a katolikus karizmatikus megújulás egyik vezető személyisége lett. Föladta állását, hogy teljesen a gyógyító imának szentelhesse életét. Egyike azoknak a gyógyító karizmatikusoknak, akik nagy létszámú gyógyító szolgálatokon az ismeret szavát (logosz gnószeósz, 1Kor 12,8) kapják: Istentől beléjük öntött tudást arról, hogy milyen gyógyulások történnek a tömegben. Nem minden beteg gyógyul meg ilyenkor, és nem minden gyógyulás rendkívüli. Kétségtelenül előfordulnak azonban rendkívüli gyógyulások is.

FORD, J. Massingberd: The Pentecostal Experience. Paulist Press, Paramus-New York, 1970. 21. o.

SHLEMON, Barbara Leahy: Healing Prayer. Ave Maria Press, Notre Dame, Indiana, 1976. 13-16. o.

Briege McKenna ír származású klarissza nővér első fogadalma után súlyos reumás fájdalmat kezdett érezni a lábában. 1967-ben Floridába küldték, hátha az ottani klíma enyhíti baját. De 1969-ben az orvosok azt közölték vele, hogy rövidesen megbénul, tolószékhez lesz kötve. Ugyanebben az évben kapcsolatba került a karizmatikus megújulással. Előbb nézőként járt az összejövetelekre, de később kezdte érezni, hogy olyasvalamit talált, amire szüksége van. Nem a fizikai gyógyulásra gondolt. „Az volt a vágyam, hogy valóban szent legyek” – mondta később. – „Ha már fiatalon odaszenteltem az életemet mint szerzetes, végig akartam járni a teljes utat.” Ott volt a tömegben egy karizmatikus lelkigyakorlaton, és éppen kérni akarta, hogy imádkozzék vele valaki a Szentlélek erejéért, amikor váratlan dolog történt. Egy hang azt mondta benne: „Engem keress!” Lehunyta szemét és imádkozott. Egy kezet érzett a kezén; kinyitotta szemét, de nem látott senkit. Testét azonban elkezdte átjárni egy erő. A bénító ízületi gyulladástól görcsösen összehúzódott lába kezdett kiegyenesedni. Amiről az orvosok azt mondták, hogy lehetetlen, most megtörtént: lába hirtelen teljesen egészséges lett. Fölugrott és kiabálni kezdett: „Jézus, te itt vagy!” Váratlanul meggyógyult, és lelkébe is új erő költözött. Imaösszejöveteleket kezdett vezetni, de a testi gyógyulással nem foglalkozott. A „faith healer”, a hit-gyógyító figurája komikus és ellenszenves volt a szemében. Hat hónap múlva pünkösd vigíliájának éjszakáján egy belső késztetés a kápolnába vezette. Hirtelen sűrű csönd nehezedett a levegőre. Egy hang nevén szólította, de nem látott senkit. Erőt érzett, égető erőt átáradni a testén. A hang újra szólt: „Megkaptad tőlem a gyógyítás adományát. Menj és használd.” Aztán a légkör megint a megszokott lett. Briege nővér úgy döntött, hogy képzelődés volt az egész. Bűnbánatot tartott, amiért ilyen gondolatokkal foglalkozik. Nem szólt az egészről senkinek. Nem akart hinni benne. De újból és újból ezek a szavak visszhangzottak reggelenként a tudatában: „Megkaptad tőlem a gyógyítás adományát.” A távoli Los Angelesben járva, egy vadidegen episzkopalista lelkésztől kapott figyelmeztetést: „Még sose beszéltem katolikus apácával. De üzenetem van az Ön számára. Megkapta a gyógyítás adományát. Tudja, hogy megkapta. Isten két hete szólt Önhöz a kápolnájukban, és Ön senkinek se beszélt róla. Mikor fogja már használni?” De Briege nővért még ez se győzte meg. Makacs ír természet volt benne! „Honnan tudhatná ezt egy protestáns?” - okoskodott. Csakhogy teljesen váratlanul új és új ismeretlenektől kapott figyelmeztetést: „Isten adott magának egy adományt. Mikor használja végre?” A nővér annyira irtózott a „faith healer” szerepétől, hogy még mindig ellenállt. De egyszer üzenetet kapott a helyi plébánostól: egy beteg, aki hallotta Briege nővért az imádság erejéről beszélni, segítségét kéri. Meglátogatná? Briege nem mondhatott nemet. Kitűnt, hogy a beteg asszony – súlyos sorscsapások és fizikai betegség súlya alatt lelkileg megroppanva – már az öngyilkosságra készült, amikor éjszaka Briege nővért látta, aki a Jézusban való hitre biztatta... A nővér semmit sem tudott erről. Imádkozott a beteggel, mert nem tehetett mást. És a beteg testileg-lelkileg meggyógyult. Briege McKenna nővér megadta magát a kápolnai Hangnak. Elöljárói engedélyével megkezdte gyógyító szolgálatát, amely nagyszabásúra nőtt. „Rendszerint az Eucharisztiával kapcsolatban szolgálok – mondja – , hogy Jézus Krisztust állíthassam központba az Oltáriszentségben, őrá irányíthassam a figyelmet... Csodákat láttam történni mise közben... A vakok szemem láttára nyerték vissza látásukat. Láttam egy kilencéves kisfiút, aki süketnémának született, tökéletesen meggyógyulni, amikor anyja szentmisére és szentáldozásra hozta őt ... Egy tizennyolcéves prostituált, egy lány, aki hétéves korától az utcán nőtt föl, valakivel eljött egy misére, ahol szóltam egy pár szót. Heroinon élt, megvakulóban volt, élete merő zűrzavar. Nem akart a templomba jönni, azt gondolta, mindnyájan képmutatók vagyunk. Nem figyelt egyetlen szóra sem, amit mondtam, vagy amit a pap mondott. De hirtelen sírni kezdett – első alkalommal tizenhárom éves kora óta – , és nem bírta abbahagyni. Amikor kiment az ajtón, így szólt: 'Ó Istenem, szeretném, ha hinni tudnék'. Ebben a pillanatban visszakapta a látását. A herointól is megszabadult, és egy percig se voltak elvonási tünetei. Mikor később találkoztam vele, azt mondta: 'Tudom, mi történt. Abban a pillanatban, amikor Krisztus eljött, amikor a kenyér és a bor Jézussá változott át, én is átváltoztam.”

New Covenant 1985/6. 8-9. o.

Uo. 10-11. o.

Jelek és csodák! 1977-ben egy tizenegy éves kisfiú, Jerry Taylor egy elhagyott gyárépület mellett játszva megérintett egy élő elektromos vezetéket. Halottnak látszott. Egy bostoni kórházban több mint egy hónapot töltött súlyos kómában. Mesterségesen tartották életben, az agytevékenység leállt. Az orvosok többször javasolták Jerry szüleinek, hogy egyezzenek bele a Jerryt életben tartó apparátus eltávolításába, mert nincs esély, hogy a fiút az életbe visszahozzák. A szülők azonban még tápláltak egy utolsó reményt. Elhívták kisfiuk betegágyához Edward McDonough redemptorista atyát, aki rendszeresen tartott gyógyító szolgálatokat a Mindig Segítő Miasszonyunk bostoni templomában. A pap bement a gyerekhez, két kezét ráhelyezte, és imádkozott. Húsz percen belül Jerry fölnyitotta a szemét, és visszanyerte eszméletét. Attól kezdve napról napra javult. Két nap múlva elhagyhatta az intenzív osztályt. Egy hónap múlva mozgásterápiára fogták. Három hónap múlva hazamehetett a kórházból. Később újból iskolába járhatott. „Egy valóban figyelemreméltó dolog Jerry gyógyulásával kapcsolatban – mondta később McDonough atya – az a hatás, amit saját plébániáján tett. Az egyházközségben mindenki tudott Jerry esetéről: olyan volt, mintha Lázár támadt volna föl a halálból. Lelki ébredést váltott ki a dolog.” McDonough atya két nagy iratszekrényben tárolja az orvosilag dokumentált gyógyulások adatait.

New Covenant 1981/6. 16-17. o.

1978-ban tartották Bombayben az indiai katolikus karizmatikus megújulás harmadik országos találkozóját. November 2-án gyógyító szolgálatra került sor. Ezen résztvett egy fiatal indiai tanítónő, Paulina D'Souza, aki ugyanazon év április 19-én vasúti katasztrófa áldozata volt. Egy vonat belerohant abba a kocsiba, amelyben Paulina utazott. Hatalmas ütést kapott, beszorult a roncsok és a sikoltozó emberek közé, iszonyú fájdalom hasított a lábába. Úgy érezte, megfullad. A mentőosztag csak három órával a baleset után érkezett a helyszínre. Közben Paulina hol elájult, hol pedig elviselhetetlen fájdalomra, fuldoklásra és szomjúságra, az áldozatok hörgésére ébredt. Ő lett az egyetlen túlélő a kocsiban, ahol ötven nő utazott. Mentéskor a lángvágó átvágta a térdidegeket Paulina jobb lábában. Életben maradása is kétséges volt, de abban biztosak voltak az orvosok, hogy a lábát soha többet nem tudja használni. Háta is megsérült, állandó fájdalmakat szenvedett. Fűzőt és acélpántos ortopéd cipőt viselve hónapok múltával mégis képes lett állni, valahogy járni is. Fájdalmai mellett állandóan gyötörte a szörnyű baleset visszatérő emléke: időnként minden elsötétedett előtte és újból az összeroncsolt vasúti kocsiban érezte magát, fuldokolva és vízért kiabálva, körülötte az agonizáló útitársakkal... Paulina hitt Isten segítő szeretetében, és a gyógyító szolgálatra a hit jeléül egy pár papucsot vitt magával! A lépcsőn nem tudott fölmenni, vinni kellett. Mise után négy-öt ember imádkozott érte, köztük egy püspök. „Miután két vagy három percig imádkoztak – meséli Paulina – , eldőltem, anélkül, hogy eszméletemet veszítettem volna.” (Ezt nevezik a Lélekben nyugvás jelenségének.) „Éreztem valakit a lábam mellett, aki megérintett engem. Fölnéztem és két személyt láttam ott: Jézust és Máriát! Hirtelen hatalmas fényességet láttam. Majdnem megvakultam, és ezután nem bírtam kinyitni a szememet. Valamivel később mégis sikerült fölnyitnom a szememet. Minden a szokásosnak látszott. De valami hiányzott. A lábamból hiányzott a fájdalom! S a levegőért és vízért kapkodás érzését nem tapasztaltam, amikor elestem. Kezdtem a lábamra állni. Valaki felém nyúlt, hogy segítsen. 'Rendben van' - mondtam. - 'Föl bírok állni. Jól érzem magam.' Jól is voltam! Leültem egy székre, és első dolgom volt a papucsomat kérni és fölhúzni. Aztán fölálltam. Mindenki tátotta a száját! Jártam, ugráltam, pár métert futottam is. Kiáltoztam: 'Jól vagyok! Jól vagyok! Jézus meggyógyított engem!'” Egyidejűleg meggyógyult Paulina háta is.

New Covenant 1979/10. 9-10. o.

Nem foglalkozom külön a Szent Szív misszionárius Emiliano Tardif atya gyógyító szolgálatával, melyről két népszerű könyv is megjelent magyar nyelven. Rendkívüli jelenségek mindig is fölléptek az Egyházban: szentek életében, Mária-kegyhelyeken a hívő katolikus hálatelt szívvel, hite megerősítéseként fogadta ezeket. A karizmatikus megújulásban egyrészt gyakoribbak lettek (az ismertetett néhány példa igazán csak ízelítőt jelent), másrészt újszerűen ható kontextusba kerültek. Nem egyes személyek vagy speciális szent helyek privilégiumaiként lépnek föl, hanem az élő hittel átjárt közösség kontextusában. Ez gyakran meglepő a hívő katolikus számára, amint azt Agnes Sanford leírja egy katolikus sebesült esetében, aki nem volt hajlandó gyógyulásért imádkozni, mert „csak a szentek tudnak csodákat tenni”. „Mitől szent valaki?” - kérdezte Agnes. „Senki nem lehet szent, amíg meg nem halt” - jelentette ki a fiatalember. „Úgy tűnt, ez a lehetőségek határain túlra helyezi a dolgot” – rezignál Agnes Sanford. (Később azért több sikere volt a katolikusokkal.) Teológiailag kétségtelen, hogy a karizmák, akár a rendkívüliek is, önmagukban nem jelei az életszentségnek; Mt 7,22-23-ból tudjuk, hogy „gonosztevők” is tehetnek csodákat. Mégis figyelmet érdemel a rendkívüli karizmák jelentkezésének újszerű összefüggése. II. János Pál pápa tanítja, hogy a keresztény szellem akkor hódíthat teret a társadalomban, „ha megújul az egyházi közösségek keresztény lényege”. A hívő közösség lényege szerint a föltámadt Jézus jelenlétének helye, a Szentlélek működésének terepe, az új teremtés vajúdása és műhelye. Ez az igazság válik most kézzelfoghatóvá szemünk láttára olyan közösségekben, ahol a keresztény lényeg – meghalni önmagunknak és a föltámadt Úrnak élni – szintén kézzelfogható. Isten megőrzi szuverén szabadságát a jelek és csodák osztogatásában, de azért szabad fölfigyelnünk arra, milyen körülmények között ajándékozza leggyakrabban azokat. Ez a szempont tereli figyelmünket azokra a rendkívüli eseményekre, amelyek a mexikói nagyvárosban, Juarezben történtek.

TARDIF, E. - FLORES, J.H.P.: Jézus él! Marana Tha 2000, Bp., évszám nélkül; TARDIF, E. – FLORES, J.H.P.: Jézus a Messiás. Marana Tha 2000, Bp. 1991.

SANFORD, Agnes: Sealed Orders. Logos International, Plainfeld, New Jersey, 1972. 181-182. o.

Christifideles laici 34.

Rick Thomas jezsuita atyát 1964-ben bízta meg rendje az Our Lady's Youth Center (Miasszonyunk Ifjúsági Központ) igazgatásával El Pasóban (Texas, USA). El Paso határváros: a Rio Grande folyó túlsó oldalán már a milliós mexikói város, Juarez terül el. Az életszínvonal meghökkentő különbséget mutat a folyó két partján, a szegény mexikóiak gyakran szöknek át a határon, hogy munkalehetőséget találjanak. Rick Thomasnak bőséges lehetősége nyílt, hogy a szegények között dolgozzék, nyomoruk enyhítésére törekedjék. 1969-ben egy barátja, akivel együtt végezte a noviciátust, New Orleansból jelezte, hogy Isten „valamit kezdett” náluk. Ez a valami a katolikus karizmatikus megújulás volt, ami először csak nagyon mérsékelt érdeklődést váltott ki Rick atyából. Mégis elment egy imaösszejövetelre, ahonnan sikerült annyira elkésnie, hogy a befejezés után érkezett. Barátja imádkozott, hogy töltse el Ricket a Szentlélek, de látszólag nem történt semmi. Rick Thomas hazament, lefeküdt, és nagyon gyorsan elaludt. „Az éjszaka közepén fölébredtem, és mély imába merülten találtam magamat, pedig ezt az élményt már rég elveszítettem. Az imádság visszatért, nagyon egyszerűen, mint a novíciusi buzgóság idejében.” Rick érdeklődni kezdett, az OLYC-ban (Our Lady's Youth Center) imaösszejöveteleket indítottak. Ott hallott először nyelvimát. Mikor tudni akarta, mi az, a fiatal lány csodálkozott: „Ezt nem tanítják a szemináriumban?” Lassan karizmatikus közösség alakult ki El Pasóban. A helybeli püspök bölcsen várt, hova fejlődik a dolog. Rick atya és munkatársai azonban a határon túl, a juarezi szegények között is működtek, s itt a karizmatikus megújulás ellenállásra talált. A juarezi püspök jónak látta egy darabig betiltani az imaösszejöveteleket, de két hónap múlva, az általa is nagyrabecsült Guillermina Villalva szociológus csodás gyógyulásának hatására újból engedélyezte azokat. Gullermina a korábbi marxista szellem helyett most már keresztény hittel ment a legszegényebbek közé, akik Juarez szeméttelepén a hulladék gyűjtögetéséből éltek, és embertelen körülmények között laktak, az alkohol, a drogok és az erőszak pusztító hatalmának kiszolgáltatva. Egy hónappal a juarezi imaösszejövetelek újraindulása után, 1972 karácsonyán az OLYC munkatársai ebédet adtak a juarezi szemétgyűjtőknek. 120 főt vártak, 200 főre elegendő adag ételről gondoskodtak, és 300-an jöttek. Az étel mégis elegendő volt, még bőségesen maradt is. Semmi kétség: Isten avatkozott be. Azóta újra és újra ismétlődik az ételszaporodás csodája Juarezben.

LAURENTIN, René: Miracles in El Paso? Servant Books, Ann Arbor, 1982. 55-56. o.

Az El Pasóban működő United Way szervezet, amelytől az OLYC anyagilag függött, rossz néven vette az ifjúsági központ munkatársainak fokozódó hithirdető aktivitását. 1973-ban az OLYC szakított a United Way-el, munkatársai fizetés nélkül maradtak. Hihetetlen kaland kezdődött: a szegényekért élő közösség, amelynek egyetlen támasza az Úr, továbbra is táplálta az éhezőket, és mindent megtett fölemelkedésükért. Megalakult a Lord's Ranch, az Úr birtoka, amelyen önkéntesek dolgoznak, többnyire lelkes fiatalok, átmeneti jelleggel. 1975-ben Martha Medrano pénzügyi szakember föladta állását, hogy a szegényeket tápláló Lord's Food Bank (az Úr élelem-bankja) alelnöke legyen; a bank elnöke az Úr maga. Ennek a banknak nincsenek épületei: a szegények munkát „tesznek be”, és cserébe élelmet „vesznek ki”. Utat építenek, vályogtéglákat égetnek, házakat emelnek. A banknak a folyó mindkét oldalán van „fiókja”. „Legérdekesebb az Úr Élelembankjában, amikor maga a bankelnök veszi kézbe az ügyeket!” - írja Rick Thomas atya. - „Nemrég egy hetvenéves asszony jött a bankhoz, sántítva, botjára görnyedten. A gyógyulásért végzett ima után eldobta a botot, és táncolni kezdett a Lélekben. Ma ő az első, aki a táncot vezeti az Úr dicséretére!” Egy elhagyott földön, amelyet Rick Thomas hasznosít, a mérnökök és öntözési szakemberek szerint nem lehetett vizet találni. Prófétai szó nyomán mégis kutakat fúrtak, és ma a farmnak két mesterséges halastava van. Amikor Rick atya fölajánlotta egy szomszédjának, aki hajlandó lett volna fizetni a vízért, hogy díjtalanul használhatja azt, a kutak szivattyúzás nélkül kezdték adni a vizet! A juarezi szeméttelep szegényeinek élete gyökeresen megváltozott. A gyerekek iskolába járnak, a szemétgyűjtők értékesítési szövetkezetbe tömörülnek, Juarez közéletében visszaszorul a korrupció. A hívő közösség látogatja a börtönt, a javító- és az elmegyógyintézetet, Isten szeretetét és irgalmát árasztva az elveszettekre, reménytelenekre. A börtönökben megváltozott a bánásmód. A közösség föllép a meg nem született élet védelmében is. 1992-ben elmélyülésről olvasunk: „Az utóbbi hónapokban az imádság szelleme nagyon elmélyült, és a személyes megtisztulás igénye megerősödött. A szolgálatba lépő új személyzet feladata, hogy megtanítsa az embereket az Úr komoly szolgálatára.”

New Covenant 1985/3. 17. o.

New Covenant 1978/2. 19. o.

International Newsletter 1980.4. 3. o.

Good News jubileumi különszám, 1992. 62. o.

Az Egyesült Államok 1978-as országos katolikus karizmatikus konferenciáján (Notre Dame, Indiana) egy juarezi fiatalember húszezer résztvevő előtt tett tanúságot megtéréséről. „Életem abból állt, hogy dolgoztam és a pénzen lerészegedtem. Kártyáztam is. Nem tudtam eltartani a családomat a keresetemből. Egyik nap, amikor részegen mentem haza, meg akartam verni a feleségemet, mint mindig. Hároméves kislányom azt mondta: 'Anyu, imádkozzunk apuért, hogy ne legyen többet részeg.' A kicsi rám tette a kezét, a feleségem szintén. Nyelveken kezdtek imádkozni. Meglepődtem. 'Mi bajuk van ezeknek?' Még nem ismertem az Urat. Gyermekem és feleségem már ismerte az Urat. Az ima során az Úr karjaiba zuhantam, úgy, ahogy voltam, részegen.” (Ismét a Lélekben-nyugvás jelensége: a verekedős férj elterült a földön.) „Azonnal éreztem az Úr erejét. Másnap a feleségem ebédet csinált, de én nem kértem. 'Miért nem kérsz?' - kérdezte. Azt mondtam: 'Most megyek, és az Élelembankban fogok dolgozni.' Azon az éjszakán az Úr megváltoztatta az életemet, és most már tizenegy hónapja az Úrért dolgozom.” Ez a drámai megtérés nem egyedülálló eset.

New Covenant 1978/11. 12-13. o.

Hadd idézzek egy egyedülálló esetet is. Rick Thomas az említett konferencián bemutatott egy testes mexikói nőt. „Hadd mondjam el nektek, mi történt ezen a héten Adellával. Szerdán jött át Juarezből az Ifjúsági Központba. Délután mindnyájan lepihentünk a földön. Jót aludtam éppen, amikor Evangeline nővér, képzett ápolónő, fölébresztett és azt mondta: 'Ez a hölgy nem mutat életjeleket!' Fölkeltettem a többi testvért, és kértem őket, énekeljék kedvenc dalukat: 'La Sangre de Cristo Tiene Poder' (Krisztus Vérének ereje van). Ők énekeltek, s közben Evangeline nővér egy tanuló ápolónővel megpróbálta szájból-szájba lélegeztetve életre kelteni Adellát, de nem tudtak légzést elérni. Azt gondoltam, jobb, ha föladom a betegek kenetét. Körülnéztem, ki tudja elhozni nekem az olajat, végül találtam is valakit, és így szóltam hozzá: 'Menj az irodámba, húzd ki ezt és ezt a fiókot, és ott vannak az olajok.' Ez a hölgy elment az irodába, és visszatért két üveg szenteltvízzel! Így hát elmentem magam és elhoztam az olajat, s amikor visszatértem, föladtam a betegek kenetét. Ezalatt nem mutatkoztak életjelek. Adella életjelenségek nélkül volt ébredésünk után mintegy tíz percen át. Végül rájöttem, mit kell tennem. Jézus Krisztus nevében kezünkbe vettük a hatalmat a szituáció fölött, megparancsoltuk Adellának, hogy keljen föl – s ő fölkelt, és öt perc múlva táncolni kezdett.” Adella ennyit tett hozzá: „Hálát adok az Úrnak, mert sok csodát tett értem. Mindent megadott nekem, amit csak kértem. Megígérem neki, hogy követni fogom őt, amíg csak el nem hív az ítéletre. Viva Cristo Rey! (Éljen Krisztus Király!)”

Uo. 13. o.

Hogy mondja az Úr? „A betegeket gyógyítsátok meg, a halottakat támasszátok fel...” (Mt 10,8). „Bármit kértek az Atyától a nevemben, megadja nektek... Kérjetek és kaptok, hogy örömötök teljes legyen” (Jn 16,23-24).

Viva Cristo Rey!
Van egy kazettám a katolikus karizmatikus megújulás 1987-es római vezető-konferenciájáról. Linda Koontz nővér beszél rajta, aki egy ideig munkatársa volt Rick Thomas atyának El Pasóban. Tűrhetően olvasok angolul, de az élőszót nehezen értem. Ezt a kazettát azonban annyiszor meghallgattam, hogy egész jól kiveszem a részleteket is. Már az első hallgatáskor, amikor csak a mondanivaló fő tendenciáját értettem, egészen különös benyomást gyakorolt rám. Linda nővér határozottan és egyszerűen adja elő Juarez csodáit; közülük soknak szemtanúja volt. Néhány mondatba tömöríti a megrázó megtéréseket, amelyeket gyakran fizikai gyógyulás kísér. Ezek a rendkívüli események egy szociális programból nőttek ki, s ez a program azóta se szünetel: a juarezi szegények kiemelkednek nyomorukból. De több történik, mint szociális segítő munka. A szegényeknek hirdetik az evangéliumot! (Vö. Lk 7,22). A jelek és csodák fellépésének igazi összefüggése az evangelizációs folyamat. Ez nem valami ráadás az Egyház életében, nem valami szabadon választható speciális feladatkör, hanem az Egyház szívverése, alapfunkciója. Mária, aki hitben anyánk, az Igét foganta és adta a világnak, s az Egyház ezt folytatja: hittel befogadja és másokkal közli az Örök Igét, a teremtetlen Igazságot, a személyes Jó Hírt, Urunkat, Jézus Krisztust. A II. Vatikáni Zsinat a missziós dekrétumban megállapítja, hogy az Egyház természeténél fogva missziós jellegű, a világiak apostolkodásáról szóló dekrétumban pedig nagyon világosan tanítja, hogy a Jézusról való tanúskodás küldetése nem korlátozódik a klérusra és a szerzetesekre, hanem a világi hívőnek is kikerülhetetlen kötelessége. VI. Pál pápa szerint – aki nagyon tudatosan vette föl a nemzetek apostolának nevét, s akinek személyét és életművét egyre inkább csodálom – „az evangelizálás... az Egyház különleges isteni ajándéka és hivatása; benne maga az Egyház tükröződik vissza. Az Egyház létjogosultságát éppen az evangelizálás adja.” II. János Pál pápa prófétai erővel hirdette meg, hogy ütött az új evangelizálás órája. Hazánk Püspöki Karához 1991-ben intézett beszédében ezt mondotta: „Megtörténhet, tisztelendő Testvérek, hogy a keresztény hagyományoknak a családokban és a társadalom szélesebb rétegeiben történő gyengülése láttán így kiáltotok fel: 'Missziós területté váltunk!' Nos, én azt mondom nektek, eljött a pillanat, hogy megváltoztassátok az ilyen megállapítások hangnemét és tartalmát, és fölemelő programot adó célkitűzéssé alakítsátok át: missziós egyház akarunk lenni!” Történelmi helyzetünk és az Egyház evangelizáló alapműködésének tudatosítása adja azt a horizontot, amelyben a rendkívüli karizmák váratlan bőségben való jelentkezése teológiai szabatossággal elhelyezhető. A karizmatikus megújulás Isten cselekvése, aki missziós parancsával együtt ígéretet tett, hogy a hívőket jelek fogják kísérni (Mk 16,15-18). „Tanításom és igehirdetésem nem a bölcsesség elragadó szavaiból állt, hanem a Lélek és az erő bizonyságából” (1Kor 2,4); „Apostoli küldetésem bizonyítékai voltak nálatok a nagy türelem, a jelek, csodák és erőmegnyilvánulások” (2Kor 12,12). A karizmák sohasem öncélúak. Szolgálatra adatnak. Az I. Vatikáni Zsinat hittételként tanítja, hogy a csodák valóban bizonyítják a keresztény vallás isteni eredetét. Ez a rendkívüli karizmák célja: az evangélizáció hitelképessé tétele egy hitehagyott, racionalista korban. Isten azért adja őket, mert az Egyháznak szüksége van rájuk, hogy küldetésének megfelelhessen.

Ad Gentes 2.

Apostolicam actuositatem 1., 2., 3., 4., 5., 7.

Evangelii nuntiandi 14.

Christifideles laici 33., 34.

II. János Pál magyarországi látogatása. MKPK Sajtóirodája, Bp. 1991. 2.kiadás. 73. o.

DS 3034

Az említett kazettán Linda Koontz nővér drámai erővel hangsúlyozza ezt az összefüggést, arra buzdítva hallgatóságát (ezer delegátust a világ minden tájáról!), hogy tegyék félre egyéb problémáikat és ügyeiket, nyíljanak meg a Szentlélek ösztönzése és ereje előtt, és szenteljék magukat bátran a tanúságtételnek, az evangelizációnak. Tegyenek hitben egy lépést, és Isten hét lépést fog tenni! Úgy érzem, Linda nővér előadásában a Szentlélek sajátos dinamizmusa működik. Mikor megismerkedtem ezzel a beszéddel, úgy hatott rám, mintha a szemem láttára nyílt volna ki egy virág. Eszembe jut a misztériumjáték szövege, amit Sillye Jenővel írtunk: „Nyílj ki virág, pünkösd piros virága!” Valamit nagyon mélyen megmozdít bennem ez a kazetta. Újra és újra végighallgattam.
Előadása végén a nővér imába viszi át hallgatóságát. Arra bátorítja a küldötteket, hogy egymás kezét megfogva vele együtt forduljanak az Úrhoz, szabadságot adva neki, hogy végrehajtsa életükben azt a változást, amelyre az evangelizációs küldetés vállalásához szükségük van. Új szívet kér a konferencia résztvevői számára, fogékonyat a szegények ínségére, nyitottat Isten tervei előtt. Kéri, hogy a Lélek adományai, amelyek a keresztség és a bérmálás révén már mindnyájukban ott szunnyadnak, Isten akarata szerint kirobbanó erővel ébredjenek életre mindannyiukban, s Isten szeretetének és irgalmának mérhetetlen ereje tegye képessé őket, hogy megújítsák a föld színét. A csalódottak nevében kimondja a megbocsátás szavát, és imádkozik lelki szabadságért, hogy az Úr tiszta eszközei legyenek. Kimondja, hogy mindnyájan újból az Úrnak szentelik szájukat, és kéri Jézustól a tüzet, az ihletett szó ajándékát, a tanúságtétel karizmáját, a bölcsesség és szeretet szavait a Megváltó hirdetésére. Pünkösd megújulásáért imádkozik a konferencia-teremben, és hallani, amint a delegátusok vele imádkoznak. Izzani kezd a levegő.
„Kúra ma siamdara ba... Kúra ma siamdara ma...
Linda nővér nyelveken imádkozik. A terem fölzúg. Dallam árad, mint dagálykor a tenger. Az ezer delegátus nyelveken énekel.
„Kúra ma siamdara ba... Kúra ma siamdara ma...”
Isten Lelke lebeg a tömeg tengermoraja fölött!
„Úr Jézus – imádkozza Linda – , hatalmas erőddel vedd el rólunk a félelem szellemét, hogy fölkeljünk és szent bátorsággal hirdessük: közel van a te országod, itt van a te országod! Szabadíts meg ma minket a félelem minden terhétől! Köszönjük, Jézus, hogy szabaddá teszel bennünket – most!”
„Kúra ma siamdara ba...”
„Bocsáss meg, Jézus, hogy kételkedtünk erődben! Hirdetni akarunk téged!”
Árad a nyelvének. Hol vagyunk, a jeruzsálemi Cenákulumban? A terem lángol. Az Örök Város lángol. Az Egyház szíve lángokban áll. A mindenség szíve lángol! Isten szeretetének emésztő tüze lángol!
„Kúra ma siamdara ma...”
„Te vagy az, aki szabaddá teszed a foglyokat! Köszönjük, Urunk! Köszönjük, Jézus!”
„Kúra ma siamdara ba...”
„Köszönjük, Urunk, hogy ez új nap számunkra! Új nap Egyházad számára! Új nap az életünkben, Urunk! Köszönjük, hogy irgalmas voltál hozzánk! Hogy újra kiárasztottad Szentlelkedet! Köszönjük, hogy új látást kaptunk a mieink számára, közösségünk számára, városunk számára, országunk számára! Köszönjük, Jézus!”
A küldöttek – Linda nővér vezetésével – ismétlik Jézus szavait: „Az Úr Lelke van rajtam, mert fölkent engem. Elküldött, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek, s hirdessem a foglyoknak a szabadulást, a vakoknak a látást, hogy, felszabadítsam az elnyomottakat, és hirdessem: elérkezett az Úr esztendeje!” (Lk 4,18-19). Ezer ember fogadja el, hogy föl van kenve az Egyetlen Fölkentben, föl van kenve az evangélium hirdetésére! Ki-ki a saját nyelvén... Pünkösd van a teremben!
„Köszönjük, Jézus! Köszönjük, Úr Jézus Krisztus!”
Mindent fölkavaró pünkösdi vihar. A dicsőség Lelke kiárad. Fény a sötétben élőknek, az imádás Lelke a hitetleneknek, a káromkodóknak... Ó, hazám!
„Alleluja! Köszönjük, Urunk! Dicsőség és áldás neked!”
A teremben most tapsvihar zúg. Ünneplik az Urat!
„Köszönjük, Jézus! Köszönjük, Jézus! Köszönjük, Úr Jézus!”
A lelkesedés percei. A Lélek túláradása a szívekben.
„Viva Cristo Rey!” (Éljen Krisztus Király!)
Ezt a kiáltást a mexikóiak között tanulhatta Linda nővér. Ezzel a kiáltással álltak a mexikói vértanúk a kivégzőosztag elé. A sortüzek elhallgattak Mexikóban, de a kiáltás máig cseng. A mártírok vére mag!
„Viva Cristo Rey! Viva Cristo Rey!”
Zeng a kiáltás a mexikói szegények ajkán. Zeng a kiáltás a római konferenciateremben. Zeng a kiáltás az univerzum határáig.
„Éljen Krisztus Király!”
Ez a kiáltás az élet értelme, a szentek boldogsága. Úgy szeretnék élni, hogy tetteim ezt kiáltsák. Úgy szeretnék meghalni, hogy halálom is ezt kiáltsa. Ez a kiáltás a Jó Hír. Ezzé a kiáltássá akarok válni. Mindenkinek tovább akarom kiáltani.
Éljen Krisztus Király! Benned is, testvér!